Ai schimbat treapta.
Cu jumătate de treaptă mai jos.
Da!
Bine!
Nu-ţi face griji pentru mine Voi fi bine
Nu vreau să-mi spui Că-i timpul să vin acasă
Nu-mi mai pasă ce-mi spui Asta-i viaţa mea
Tu trăieşte-o pe a ta Lasă-mă în pace
Nu vreau să aud E viaţa mea
Nu-mi place să mi se spună ce să fac.
Dintotdeauna.
O să-ţi spună să nu dormi singur Într-un loc ciudat
În copilărie mi s-a spus:
"Termini liceul, te duci la facultate, te angajezi şi gata."
Nimic mai mult.
Şi mi-am zis: "Eu nu vreau să duc o astfel de viaţă.
"Vreau altceva."
Asta e filozofia mea de viaţă.
Dacă vreau să fac ceva, o să fac.
N-am nevoie de permisiunea nimănui.
Nu vreau să aud E viaţa mea
Artistul pop al anilor '70, cunoscut ca Pianistul,
se descurcă bine şi în anii '80, după cum am putut vedea în Cincinnati.
Dan Royal a fost acolo.
La 33 de ani, Billy Joel cântă de 29 de ani la pian.
Unii spun că a devenit cunoscut în 1973, datorită piesei "Piano man".
Apoi a câştigat popularitate cu o serie de hituri.
Acum un an a trecut printr-o încercare: un accident de motocicletă.
Mi-am rupt încheietura. Acum am mobilitate redusă.
Nu pot să-mi îndoi mâna mai mult şi degetul mare a fost zdrobit.
Îmi lipseşte o bucată de os.
Doare, dar cânt rock-and-roll. Nu sunt Vladimir Horowitz.
Anul trecut, Joel s-a despărţit de soţie. Aţi crede că s-a mai potolit după aceea.
Accept cu demnitate şi graţie.
Nu mai vreau să trăiesc!
Aveţi grijă de Billy?
- Am auzit că ţi-ai schimbat impresarul. - Nu. Mă bat în fiecare seară.
Eu am condus maşina implicată în accidentul lui.
Billy s-a întors şi ce ne frapează e că publicul nu l-a uitat.
Albumul Glass Houses era excelent pentru concerte.
Are o dinamică puternică şi se pretează la spaţii mari.
E influenţat de muzica rock care mă bucura în tinereţe.
După ce l-am terminat, am vrut să schimb din nou direcţia.
Treceam printr-un divorţ şi reevaluam totul în viaţă.
Voiam să fac ceva mai serios.
Anul trecut am început să lucrez la un album,
dar n-am reuşit să-l termin din cauza accidentului.
Mi-a dat tot programul peste cap.
Totuşi mă bucur că n-am abandonat.
Billy nu prea are răbdare când înregistrează în studio.
Aş spune că The Nylon Curtain a fost excepţia.
Voiam să produc o capodoperă sonică.
În mod normal, în studio îţi înregistrezi creaţiile.
În acest caz, am lucrat mult în studio cu tehnologia care definitivează piesele.
Am folosit studioul ca pe un instrument.
Dădea viaţă unor stări şi lumi sonore, precum "Scandinavian skies".
A fost o perioadă plină de inspiraţie la nivel creator şi muzical.
Schimbau ce auzeam în căşti. Vocile erau diferite, ecoul era diferit.
Mi-am zis: "Pot scrie pe melodia asta."
Presiune!
E atât de ciudat şi avangardist
Voiam ca sunetul să fie la fel de important ca notele.
Pentru "Pressure", m-am inspirat din Ceaikovski...
Voiam să aud mandoline şi balalaici.
Phil Ramone a adus în studio nişte cântăreţi ruşi la balalaică.
Am intrat în studio şi am văzut nişte bătrânei cu instrumente,
dar a fost foarte tare, sunetul a fost grozav.
Şase cântăreţi la balalaică. Pentru ce? Într-un semicerc...
"Glumeşti!" "Nu, asta vreau."
E albumul de care sunt cel mai mândru. E o operă de artă sonică.
Reprezintă o tranziţie pentru mine.
Muzica m-a îndreptat spre un alt tip de versuri.
Nu totul este despre iubire şi iubite.
A fost un album serios, cu muzică serioasă.
Mă maturizasem.
Nu mai aveam 20 de ani şi nu mai voiam să cânt doar rock.
A fost un album despre lume.
Trăiam vremurile lui Reagan, care trebuiau să fie strălucitoare,
dar se întâmplau şi multe lucruri tulburi.
America cea promiţătoare dispăruse.
Lucrurile chiar se schimbau.
Locuim în Allentown
Şi ne închid toate fabricile
Industria oţelului dispărea lăsând mulţi şomeri în urmă.
Ştirile scriau doar despre asta.
Dar au extras tot cărbunele din pământ
La un moment dat a compus cântece precum "Allentown".
Camera se retrage şi toţi apărem într-un anumit spaţiu şi timp.
Toţi copiii au o şansă reală
Să le calce pe urme taţilor lor
Cred că i-a reuşit cam tot ce şi-a propus.
Billy Joel cânta despre ceva mai important decât el.
E tot mai greu să rămânem
Şi locuim în Allentown
Natura egalitară a acelui cântec şi legătura cu clasa muncitoare
sunt aspecte-cheie în muzica lui.
Oamenii se regăsesc în melodiile lui.
Ştie ce are impact pentru că a simţit şi el aceleaşi lucruri.
După părerea mea, pasiunea lui izvorăşte din puritatea muzicii.
Îi pasă de experienţa umană. Nu e doar de faţadă.
A scris cântece care contează.
Ne-am cunoscut ca suflete-pereche
Pe insula Parris
Pe The Nylon Curtain am o piesă
pe care le-am scris-o prietenilor mei veterani în Vietnam.
M-au rugat să scriu ceva pentru ei şi le-am zis că n-am fost în Vietnam.
Nu era locul meu să o scriu. Au zis: "Îţi povestim ce am trăit."
Tăioase ca nişte cuţite
Şi eram gata Să ne sacrificăm viaţa
Nu exista un cântec scris din perspectiva soldatului
care era împuşcat pe câmpul de luptă.
Mesajul era: "Cum te-ai simţit când ai fost acolo?"
Şi ne-am sprijinit reciproc
Ca de la frate la frate
Arta are implicaţii politice,
dar piesa lui Billy nu era politică, ci prezenta o atitudine.
Tânărul nervos din piesa lui Billy
nu era un tânăr activist nervos.
Apreciez versurile lui Billy pentru că nu sunt ancorate de nimic.
De aceea sunt universal valabile.
Vom pieri toţi împreună
Da, vom pieri toţi împreună
Când ascult "Goodnight Saigon",
nu mă gândesc la ramificaţiile socio-politice ale războiului din Vietnam,
ci la soldaţii din piesă.
Cele mai bune piese ale lui Joel sunt despre oameni,
nu despre cauze sau concepte.
Mulţumesc!
Sunteţi incredibili.
Nu-mi place să fac declaraţii politice pe scenă.
Oamenii vor să se deconecteze şi îi înţeleg.
Dar uneori se întâmplă lucruri pe care nu le pot ignora.
Când am purtat steaua lui David
la o săptămână după mitingul "Dreapta unită" din Charlottesville...
Evreii nu ne vor înlocui!
Trebuia să iau atitudine.
Eram supărat. Au luat cu asalt străzile unui oraş american
scandând: "Evreii nu ne vor înlocui".
Am luptat într-un război împotriva oamenilor ca ei.
Şi Trump iese şi declară: "Ambele părţi au avut oameni de treabă."
Ambele părţi au avut oameni de treabă.
Trebuia să fi spus că ăia sunt oameni răi.
E incalificabil. Naziştii nu sunt oameni buni. Punct.
M-am înfuriat şi a trebuit să fac ceva,
dar n-am vrut să ţin un discurs pe scenă şi să zic: "E greşit."
Am purtat steaua ca să spun
că, orice ar fi, întotdeauna voi fi evreu.
NÜRNBERG, GERMANIA ANII '30
Sunt evreu.
Tata a crescut în Germania, într-o familie înstărită.
Mi-am întâlnit bunicii din partea tatei doar de câteva ori.
Erau mândri că sunt germani. Nu erau evrei practicanţi.
I-au organizat tatei un bar miţva şi atât. Nu mergeau la sinagogă.
Dar, în Germania, conta doar dacă erai evreu la origine.
Bunicul din partea tatei, Karl Joel,
avea o fabrică în Nürnberg, Joel Macht Fabrik.
Produceau textile şi îmbrăcăminte.
A avut o afacere prosperă până când au venit naziştii la putere.
Erau bogaţi şi locuiau într-o casă frumoasă lângă un parc.
În acel parc se organizau mitingurile naziste din Nürnberg.
Avem cel mai bun sânge
şi ştim asta!
Suntem hotărâţi să păstrăm controlul asupra naţiunii
şi să nu renunţăm la el niciodată!
Tata se uita peste gard la discursurile lor antisemite
şi vedea ce se întâmpla.
Nu-mi imaginez trauma
de a privi parada SS care promova aceste principii.
S-a născut în 1923,
deci avea zece ani când Hitler a devenit cancelarul Germaniei.
Lucrurile au luat-o razna.
Guvernul german a retras cetăţenia tuturor evreilor.
N-aveai voie în parc.
N-aveai voie să mergi pe stradă. N-aveai absolut niciun drept.
La şcoală, copiii germani stăteau în cealaltă parte a clasei.
Până la urmă li s-a interzis să meargă la şcoală.
Julius Streicher, un redactor,
administra câteva ziare antisemite.
Der Stürmer era cel mai mare.
Scriau despre bunicul meu.
Îl numeau "Evreul Joel".
În cele din urmă, ordonanţele, legile
şi articolele i-au afectat afacerea.
Ştampilau toate comenzile cu "J" de la "Jude", evreu.
Nu ştiu de ce credea că va rezista,
fiindcă era tot mai clar că afacerile evreieşti vor fi închise.
Fie era optimist incurabil, fie nu voia să accepte ce se întâmpla.
Au fost obligaţi să vândă afacerea pe nimic.
Pe două parale. I-au vândut-o unui anume Neckermann.
Neckermann nu le-a dat banii niciodată.
Bunicul l-a întrebat ce să facă pentru a-şi primi banii
şi a primit mesajul: "Ne ocupăm noi."
A fost avertizat în ultima clipă că va fi ucis.
Bunicul a înţeles situaţia.
Trebuia să fugă şi a avut noroc.
Au trecut graniţa în Elveţia, un lucru dificil pentru multă lume.
Dacă bunicii mei ar fi fost găsiţi în tren cu documente pe care scria "evreu",
ar fi fost trimişi imediat în lagărul de concentrare.
Au reuşit să fugă printr-o minune.
Ironia sorţii, când Neckermann a preluat afacerea,
a început să producă pijamale vărgate pentru lagărele de concentrare.
Erau produse de Joel Macht Fabrik.
Am aflat toate astea pe la 25 de ani.
Încă încerc să aflu toată povestea.
Nu mi-am cunoscut tatăl deloc de pe la vreo opt ani
şi până pe la 25 de ani.
Am încercat să aflu unde era,
cum să iau legătura cu el, dar nimeni nu ştia nimic.
Pe la 21-22 de ani, am plecat în Europa.
Am cântat în cluburi, în baruri şi în săli de spectacole.
M-am gândit să încerc să dau de tata,
fiindcă nu-mi dăduse niciun semn, nu mă sunase niciodată.
Mă întrebam dacă mai trăieşte.
În ziua când trebuia să mă întorc în State,
am primit o telegramă: "Ţi-am găsit tatăl."
Şi: "Mi-au găsit tatăl! Unde? Cum aţi reuşit?"
Am aflat că locuia la Viena.
Am fost să-l vizitez acasă şi am cunoscut un mic băieţel blond.
Am aflat că am un frate vitreg.
L-am cunoscut pe Bill la cinci ani. Îmi amintesc momentul.
Era prima zi de şcoală şi tocmai terminasem orele.
Mi-a citit o poveste la culcare.
Am văzut poze cu tata jucându-se în zăpadă şi schiind.
I-am zis: "Cu mine n-ai făcut asta."
"Cu ce ţi-am greşit de n-ai mai dat niciun semn?"
Mă frământau sentimente contradictorii.
A dus o viaţă foarte ciudată.
A luptat în armata SUA sub generalul Patton.
A eliberat Dachau.
Am încercat să-l fac să-mi povestească, dar a refuzat.
Fratele meu mi-a povestit multe.
A rămas acolo o săptămână după eliberarea lagărului
şi a văzut lucruri îngrozitoare.
A rămas profund traumatizat.
Apoi am aflat despre familia tatei.
Au fost vânaţi.
Mulţi au ajuns la Auschwitz.
Aproape întreaga familie a fost ucisă.
Am vizitat cimitirul unde e îngropată familia Joel.
Nu ştiam că avusesem atâtea rude.
Uneori mă cuprinde furia.
"De ce te enervezi? Tu n-ai păţit nimic." Nu, dar mi-au exterminat familia.
Mi-ar fi plăcut să-i cunosc pe unii dintre ei.
Tata era foarte interiorizat. Avea o fire întunecată.
Când eram mic, mi-a zis odată: "Viaţa e o hazna."
Mi-am zis: "Mamă, ce viziune optimistă!"
S-a mutat în State, dar nu s-a acomodat aici.
I s-a părut un loc prea comercial, lipsit de cultură.
Antisemitismul de aici l-a supărat enorm.
Când bunicii mei s-au hotărât să se întoarcă în Germania,
ai mei au divorţat cam tot pe atunci
şi s-a mutat şi el în Europa.
Eram de faţă când Billy şi-a cunoscut tatăl.
Toţi am amuţit când l-am văzut pe tatăl lui,
dar vedeam tensiunea.
A fost ciudat.
Cum refaci legătura cu tatăl tău? Cum reface el legătura cu fiul lui?
Cred că eram prea timizi ca să ne vorbim.
Ne petreceam timpul împreună
şi încercam să ne apropiem şi să găsim o cale de a comunica.
Niciunul dintre noi nu ştia cum.
Aceste gânduri m-au măcinat
şi, într-o zi, m-am aşezat la birou şi am compus un cântec.
E un cântec pentru tata. Începem!
Mai uşor, copil neastâmpărat
Eşti prea ambiţios pentru un tânăr
Dacă eşti atât de isteţ Spune-mi de ce-ţi e încă teamă?
Unde arde? De ce te grăbeşti?
Potoleşte-te înainte să te consumi Ai atâtea de făcut...
Am avut privilegiul de a-l cunoaşte personal pe Billy.
A suferit enorm în prima parte a vieţii.
O parte din cântecele lui Billy reflectă acest aspect.
Când o să-ţi dai seama
Că Viena te aşteaptă?
"Viena te aşteaptă"? Probabil asta căutam.
Tatăl meu era acolo. Îl căutam.
Dar, dincolo de tata, e oraşul muzicii.
Are multă însemnătate din multe puncte de vedere.
Păcat că asta-i viaţa ta
Eşti atât de grăbit Încât ai uitat ce-ţi trebuie
Cred că povestea lui Billy are o componentă psihologică mai profundă
decât vrea el să recunoască.
Există anumite traume peste care nu treci niciodată
şi există anumite forţe care ne motivează şi de care nu suntem conştienţi uneori.
Cred că motivaţia e faptul că voia să-şi cunoască tatăl prin muzică.
Când o să-ţi dai seama
Că Viena te aşteaptă?
Mulţumesc!
Aş vrea să cânt la pian cu tata dacă e şi el dispus să facă asta.
Întotdeauna a existat o răceală, o izolare.
Te ţinea mereu la distanţă.
Voiam să mă apropii de el. Mi-ar fi plăcut să fie mândru de mine.
Mi-ar fi plăcut să vorbesc cu el despre muzică şi viaţă.
Dar nu ne-am apropiat suficient.
N-am avut un moment magic.
E dezamăgitor.
Unde e orchestra?
Parcă trebuia să fie un musical
Iată-mă la balcon
Cum de am ratat uvertura?
"Where's the Orchestra?" e ultimul cântec de pe albumul Nylon Curtain.
Chiar dacă
Nu am absolut
nicio idee...
E un cântec despre deziluzie. Pentru mine e o sinteză a vieţii.
Viaţa nu e un musical, e o tragedie greacă.
Unde e orchestra?
Noapte bună, DC! Nu vă lăsaţi călcaţi în picioare.
The Nylon Curtain mă extenuase emoţional şi psihic.
Simţeam că sunt la doi paşi de moarte.
Eram în concert an de an,
compuneam, înregistram şi plecam în turneu continuu.
Nu-mi mai luasem concediu.
Vorbeam cu Paul Simon, prietenul meu.
Mi-a zis: "De ce nu te duci la Saint-Barthélemy?"
Habar n-aveam unde e. "E o insulă liniştită."
"O să-ţi placă. N-o să te deranjeze nimeni."
I-am urmat sfatul şi m-am dus acolo.
Credeam că e un loc liniştit.
Christie Brinkley a dat lovitura în industria schimbătoare a modei.
Fata de aur a Californiei a apărut
pe coperta a peste o sută de numere ale revistelor.
Eram la o şedinţă foto în Saint-Barthélemy.
Un coleg a venit la noi în fugă şi ne-a zis: "Billy Joel e la PLM."
Am alergat cu toţii la PLM şi l-am găsit la bar.
Billy se simte în largul lui doar cu un pian în apropiere.
Nu cântă pentru ceilalţi. E ancora lui emoţională.
Deci e firesc să fie în Saint-Barthélemy la barul care are un pian.
Se pregăteşte să cânte, se uită în jur şi vede nişte fotomodele superbe.
Era ars de soare,
purta o cămaşă cu imprimeu Hawaiian, o cămaşă de vacanţă.
Mi-am zis: "E fantastic.
"Mulţumesc, domnule pian!"
M-a făcut să râd din prima. Era foarte amuzant.
Mi-a zis: "Dă-mi voie să-ţi cânt ceva."
M-am aşezat lângă el pe banchetă şi m-a întrebat: "Ce muzică asculţi?"
Şi am început să fredonez...
Cântam şi Billy mi-a zis: "Bine..."
El cânta la pian, iar eu, din voce.
Şi atunci a apărut Elle MacPherson. E o mare admiratoare a lui Billy Joel.
Arată superb şi îşi etalează corpul
ca să-i atragă atenţia.
Vorbeam cu Elle, vorbeam cu Christie.
Dintr-odată apare o tânără care zice: "Şi eu ştiu să cânt."
Da, sigur. N-aveam chef să fiu deranjat.
O tânără superbă ne dă pe spate cu vocea ei.
Era Whitney Houston!
Era primul ei job ca fotomodel. A fost nemaipomenit.
Toate erau frumoase, toate erau fotomodele.
Eu eram un fraier ars de soare care cânta la pian.
Billy a avut ocazia să cânte câteva piese.
Era atât de distractiv,
de amuzant, de drăgălaş şi de strălucitor.
Avea un farmec aparte.
Ne-am distrat râzând şi vorbind împreună
şi am decis să păstrăm legătura.
Amândoi locuiam în New York.
Am început să ieşim împreună şi ne-am plăcut reciproc.
I-am zis mamei: "Mă întâlnesc cu un tip drăguţ,
"dar nu prea e genul meu.
"Are o frizură de Long Island, dar e interesant şi amuzant."
Şi mi-a zis: "Scumpo, frizura se schimbă, la fel şi pantofii.
"Dacă are suflet bun, ascultă-ţi inima."
Aşa că am ieşit la întâlnire la un concert Beach Boys.
Normal că Billy a ajuns pe scenă.
Era foarte dulce şi puţin de modă veche.
Aşa s-a transformat prietenia noastră în poveste de dragoste.
Iubita mea era fotomodel şi eu?
Eram un ţărănoi. Ce căutam cu ea? Ea ce căuta cu mine?
Dar a fost o perioadă productivă. I-am scris multe piese. A fost muza mea.
Mă simţeam ca un adolescent.
Simţeam aceleaşi emoţii ca la prima iubire.
Ne distrăm!
M-am distrat trăind iubirea asta nebună şi valorificând-o prin muzică.
Unii stau departe de uşă
În cazul în care se deschide
Voiam să fac ceva simplu, stupid şi fericit.
Şi am lansat An Innocent Man.
E un omagiu adus muzicii din adolescenţa mea.
Unii trăiesc cu teama unei atingeri
Şi cu furia unei deziluzii
Cântecul "Innocent man" e compus în stilul The Drifters.
...fiindcă sunt un om nevinovat
Cu "Uptown girl" m-am inspirat de la The Four Seasons şi Frankie Valli.
Toţi cântaserăm prin baruri şi acum retrăiam anii '50 şi '60,
cu piesele pe care învăţaserăm meserie.
Ne-am distrat înregistrând acel album.
Am scris toate cântecele pentru An Innocent Man foarte repede...
"Asta simt. Asta scriu. Asta e."
Biletele la turneul naţional s-au vândut înainte ca acesta să înceapă.
Publicul e cu totul altul.
Sunt mulţi copii care n-au auzit "Piano man" sau "The stranger".
Mă ştiu din clipurile pentru "Pressure", "Allentown"
şi, mai nou, albumul An Innocent Man.
M-au descoperit prin ele şi e grozav.
Billy e incredibil.
- Câţi ani ai? - 16.
Era începutul anilor '80, când a luat fiinţă MTV.
Televiziunea MTV! Videoclipuri muzicale 24 de ore pe zi!
Lui Billy nu-i plăcea să filmeze videoclipuri.
Voia ca muzica lui să plutească în aer
şi oamenii să-şi folosească imaginaţia, care e nelimitată.
Plus că nu se credea un bărbat adulat de femei.
Vrem să dăm bine în faţa camerei, nu? Exact. Şi asta e treaba Paulei.
Dar a înţeles importanţa lor şi le-a inclus în carieră.
Acesta nu e un videoclip, ci un film artistic în miniatură.
E un film de trei minute.
Abia începusem să filmez videoclipuri. Aveam o casă de producţie modestă.
I-am spus lui Billy.
- Linişte! - Motor!
Primul videoclip a fost "Tell her about it".
Impresarul lui Billy a zis: "Îţi fac rost de Rodney Dangerfield."
Sunt Rodney Dangerfield.
Mă găsiţi la MTV pentru premiera mondială a videoclipului lui Billy Joel.
Am filmat "Tell her about it". A ieşit foarte bine.
Până la urmă au filmat nişte clipuri cu adevărat legendare.
Salut! Sunt Billy Joel şi urmăriţi MTV Music Television.
Următorul clip a fost "Uptown girl". Billy a cerut-o pe Christie.
I-am zis că e o idee bună. Erau fotografiaţi împreună mereu.
M-am dus la Christie, care mi-a zis: "Vezi? Cu asta fac bani."
I-am zis: "O să apari foarte puţin,
"Te coafăm şi te machiem cum vrei. Spune-i lui Billy că accepţi."
Şi i-a zis lui Billy.
Cu o fată de bani gata
Aţi văzut-o în lumea ei bogată
S-a săturat de jucăriile luxoase
Şi de cadourile De la băieţii ei de bani gata
Are de ales
M-am simţit bine în salopetă fiindcă lucrasem la o benzinărie.
Atâta timp cât a putut să-ndure
Dar acum caută un băiat obişnuit
Aşa ca mine
Când trece pe lângă mine
Arată al naibii de bine
Şi când vorbeşte
O să spună că-i a mea
Billy nu voia să danseze, aşa că i-am zis că nu e dans, e mers.
"Păşeşti cu stil."
Era un cântec vioi şi i-a scos în evidenţă forţa ca vedetă.
Fata de bani gata E fata mea de bani gata
Erau cel mai puternic cuplu celebru la acea vreme.
Cel mai mare star pop-rock şi cel mai frumos fotomodel feminin
filmează un videoclip care a rămas legendar chiar şi azi.
"Uptown girl" a avut un succes global uriaş.
- Tu cânţi "Uptown girl"? - Da!
Elanul...
Albumul a avut patru hituri, dar criticii tot nu erau mulţumiţi.
"Innocent man" e insuportabil
În anii '80, dacă lumea simţea că ceva nu e suficient de rock-and-roll,
începea critica.
Criticii de rock-and-roll erau interesaţi doar de rockul derivat din blues.
Billy Joel nu se potrivea în tipar,
aşa că le-a stârnit indiferenţa sau antipatia.
Aveam ceva în comun cu Bill. Primeam recenzii proaste.
Am luat-o personal şi m-am simţit rănit. "Cine-s ăştia? Nu mă cunosc!"
Ştiu că-i ura pe criticii de muzică rock şi că-l enervau la culme.
Mă piş pe ei de critici!
Unde sunt toţi criticii care l-au denigrat pe Billy?
Unde-s toţi oamenii ăia care ştiau mai bine ca noi ce să facem?
Billy a scris aceste piese din suflet. Multe dintre ele sunt autobiografice.
El îşi expune viaţa şi sufletul în faţa publicului
şi cineva îl critică pentru asta, normal că e dureros.
A vândut peste 40 de milioane de albume, a câştigat cinci premii Grammy,
are peste 12 discuri de aur, dar Joel nu e apreciat de critici.
Criticii afirmă că îi lipseşte identitatea muzicală autentică.
Unii chiar îl acuză că e un imitator, un fel de cameleon muzical.
Evident, Billy Joel se apără împotriva acestor acuzaţii.
Nu văd de ce ar fi rău. E o renaştere. Mă interesează toate genurile muzicale.
Dacă nu-ţi place Billy Joel, versatilitatea lui devine un dezavantaj.
Mulţi critici îl vedeau ca pe un venetic şi un profitor.
Un individ care nu are propria identitate şi ar face orice să ajungă la radio.
Ziceau că se ia după orice trend,
că scrie piese frumoase, dar nu e deloc original.
Criticii nu apreciau muzicalitatea lui Billy Joel.
Pentru ei, muzicalitatea e un lucru rău.
Dar, chiar şi cu influenţele eclectice, îşi păstrează autenticitatea.
Asta-i atrage pe oameni.
Au impresia că-l cunosc şi răspund sentimentelor şi vorbelor lui.
Billy Joel e direct în piesele lui.
Nu scrie versuri criptice. E direct şi sincer.
Ştii exact ce spune şi care-i e punctul de vedere.
Nu folosesc multe metafore şi comparaţii.
Scriu aşa cum vorbesc şi cum gândesc.
Cred că criticii îl desconsideră şi din cauza asta.
Dar acelaşi lucru l-au făcut şi cei mai mari compozitori
din vremurile de aur ale muzicii americane.
E unul dintre puţinii compozitori moderni care poate scrie ceva standard:
versuri, refren, versuri, refren,
bridge, modulaţie şi final.
Arta asta se stinge.
Acordă mare atenţie structurii şi tocmai asta apreciez la el.
Asta ajută piesele să reziste în timp.
Multor critici nu le place albumul Innocent Man. Ghinion!
"Vreau să fac ce mă interesează, vreau să fac ce vreau să aud."
Cel mai mare spectacol rock-and-roll din toate timpurile!
Billy!
Mulţam, Billy!
Nu-l mai văzusem pe coperta revistelor ţinând pe cineva în braţe.
Dintr-odată, a explodat, a ajuns în vizorul paparazzilor.
Paparazzi din Londra!
Cât a fost cu Christie, a trăit intens, a devenit o celebritate,
dar nu cred că i-a plăcut niciodată.
Christie, uită-te la noi!
Prima ceartă a fost când ne-au înconjurat paparazzi
şi Billy a fost chiar grosolan.
I-am zis: "E mult mai uşor dacă zâmbeşti.
"Altfel o să-ţi facă poze arătând aşa... Şi oricum o să le publice."
"Dacă vezi camera, zâmbeşte, îţi fac câteva poze şi ne lasă în pace."
Aveam o glumă.
Când vedeam aparatele foto, aveam un mod de a poza...
Am început să facem asta peste tot.
...dar o văd întotdeauna ca pe o femeie
Nu renunţă niciodată
Îmi amintesc că eram împreună şi i-am zis:
"Te însori?" M-a întrebat: "Ar trebui?"
"Da, ar trebui."
Solistul pop-rock Billy Joel se căsătoreşte la New York.
Mireasa e fotomodelul Christie Brinkley.
Am vrut să ne căsătorim în port,
cu New Yorkul şi Statuia Libertăţii pe fundal.
Nunta a fost grozavă. Eu, Steve şi Brian am fost cavaleri de onoare.
I-am împrumutat discurile mele de vinil şi am dansat pe muzica aceea.
Am avut mulţi invitaţi
din industria muzicală, din industria modei.
A venit toată formaţia, prietenii, familia.
A fost distractiv şi fermecător.
A fost un eveniment important. Se vedea că sunt celebri.
Astăzi e 15 decembrie 1985
şi acesta e noul nostru orăşel, East Hampton. Ce frumuseţe, nu?
Salutare! Aceea e aleea noastră.
În primii doi ani totul a fost amuzant şi grozav.
Păzea că vine!
Ne-am întors acasă. Marinarii!
Mâine
E foarte departe
Seara asta
Poate dura o eternitate
Cuiva i-a crescut burtica. Mai avem doar patru săptămâni.
- Trei şi câteva zile. - Aţi auzit-o.
Astăzi e 16 decembrie.
Poate că la următoarea filmare vom avea ceva de povestit.
Fotomodelul Christie Brinkley şi cântăreţul Billie Joel sunt părinţi.
Brinkley a născut o fetiţă de 2,9 kg la un spital din Manhattan.
Nu cred că te poţi maturiza înainte să devii părinte.
Dintr-odată tu nu mai eşti centrul universului.
Ţi se schimbă perspectiva.
Iubire necondiţionată.
N-am ştiut ce înseamnă înainte să-mi ţin copilul în braţe.
E mai important decât mine. E totul. E viitorul.
E responsabilitatea mea şi trebuie să fac ce-i bine pentru ea.
Pornim!
Eu am crescut fără tată. Am vrut să fiu tatăl pe care nu l-am avut.
Am ţinut la asta.
Salut!
Am crescut în East Hampton
gândind că ai mei erau foarte populari.
Nu ştiam că sunt celebrităţi.
Credeam că eu sunt vedeta fiindcă aşa mă răsfăţau în copilărie.
Mă filmau mereu, mă încurajau şi eram vedeta musicalurilor în familie.
Tati, tati, ta!
- Eu sunt. - Tati!
Billy se aşeza la pian şi cânta,
iar ea găsea ritmul şi începea să cânte.
Cântam zilnic.
Când bunica Roz venea pe la noi, cânta întotdeauna.
Pasiunea ei erau musicalurile.
E un cântec în musicalul Teatrul plutitor,
"El e Bill al meu". Aşa i-a ales numele tatei.
Roz era unică.
Când venea pe la noi, cânta cu Billy piese de pe Broadway
şi imitau tot felul de accente.
Nu mai treci pe la mine ca să bem cafea.
Le plăcea să se dea în spectacol.
Bunica mea era extrovertită, poate prea extrovertită.
Era un izvor nesecat de emoţii care izvora din sufletul ei.
Începea să cânte ceva,
apoi o cuprindeau emoţiile şi o podideau lacrimile.
Era imprevizibilă. Avea o dispoziţie foarte schimbătoare.
Îi era greu s-o vadă pe mama lui comportându-se imprevizibil,
dar cred că o compătimea
pentru greutăţile îndurate ca mamă singură.
Era întotdeauna acolo. Întotdeauna.
M-a motivat încă de la început. A luptat pentru mine.
A iubit-o la bine şi la greu,
iar ea era foarte mândră de succesul lui Billy,
de călătoriile lui în întreaga lume.
Alexa, uite Big Ben! Vezi ceasul ăla mare?
Il Torcello, la prima capitale di Venezia.
Îmi plăcea enorm să-l însoţesc
şi să fac parte din familia de muzicieni.
Mergeam cu el cât de des puteam.
Am considerat că e important ca Alexa să-şi petreacă timpul cu Billy.
- Fanii vor fi mulţumiţi? - Cei mai mulţumiţi.
Are îmbrăcăminte, cosmetice, multe chestii frumoase.
Lumea îi simpatiza împreună.
Oamenilor le plăcea să vadă că opusele se atrag.
- Sunt John Malkovich. - Billy Joel.
Să ştii că admir faptul că eşti însurat cu Cindy Crawford.
- Sunt însurat cu Christie Brinkley. - Ai vrea tu!
Lansasem Nylon Curtain, apoi An Innocent Man.
Devenisem tată de curând.
Nu voiam să lucrez ca un sclav,
singur, într-o cameră, încercând să scot piesă după piesă.
Voiam să mă bucur de familia mea şi m-am retras vreo doi ani,
dar ştiam că va trebui să mă întorc la muncă.
Cântă armonia aia.
Mi-era greu să scriu.
Îmi lipsea motivaţia de la albumele anterioare.
Se aude pe album.
Îmi trebuie altă secţiune aici. Un bridge sau...
Uneori, când compun,
pianul mi se părea o bestie cu 88 de dinţi,
care încerca să-mi muşte mâinile şi inspiraţia nu mai venea.
Şi când venea, stăteam acolo până când îmi ieşea compoziţia.
E oribil să ai un blocaj.
Întotdeauna am scris singur. Sunt un singuratic.
Trebuie să fiu singur când scriu, altfel îmi pierd concentrarea.
Am nevoie de peştera mea, ca un om al cavernelor.
Devin irascibil, iritat, prostdispus.
Trec prin tot felul de emoţii.
Mă simt izolat de restul lumii,
dar trebuie să fie aşa dacă vreau să compun ceva.
Trebuie să mă aflu într-un vid.
Deci e o treabă singuratică.
Pentru mine, muzica e limba principală. Transmite mereu un mesaj.
A existat ceva înaintea cuvintelor,
iar acestea scot acel lucru la iveală, încearcă să afle ce este.
Tobele sună excelent aici.
N-auzi tobele?
- Sună bine? - Incredibil.
- Lib, poţi merge acasă. - Cântă!
Haide, cântă!
Phil Ramone mi-a zis că Ray Charles voia să cânte cu mine.
"Poţi să scrii ceva pentru Ray şi pentru tine?"
Ray Charles e idolul meu.
Probabil e favoritul meu din toate timpurile.
Mi-am zis: "O să scriu un cântec despre ceva ce ne leagă."
Care e constanta vieţii noastre? Pianul!
Am plecat la Los Angeles ca să înregistrăm.
Când a intrat pe uşă Ray Charles, aproape că m-am blocat.
"E aici! Ray Charles în carne şi oase!"
O să cântaţi: "Am ajuns departe..."
Eu o să termin bridge-ul. Vreţi să continui?
Phil Ramone ne-a sugerat să cântăm la pian.
Aşa am spart gheaţa.
Asta ne-a legat.
Amândoi suntem legaţi emoţional de pian.
O să cânt cu Ray Charles! M-am simţit atât de intimidat...
E cu mine mereu
Singura care mă cunoaşte
Iubita mea
E tot ce-mi trebuie
Ador metafora pianului ca poveste de dragoste eternă.
Ador acea piesă! Şi a cântat-o cu Ray Charles. Genial!
Nu-mi trebuie decât
Forţa mâinilor mele
Şi iubita mea
Îmi sunt de ajuns
Ne-a ieşit.
- Da, e bine aşa. - Merităm o pauză.
- Da, chiar merităm. - Aşa e când te relaxezi.
Exact. Fix aşa.
Unu, doi
Unu, doi, trei, patru
După The Bridge au urmat concerte în întreaga lume.
- Am fost peste tot. - În Franţa.
- În Ţările de Jos. - La Londra.
Am cântat la Berlin în 1989, după prăbuşirea zidului.
Am fost primii care ne-am dus acolo după reunificare.
Am ţinut un discurs.
Mi-am zis că trebuie să mergem mereu în locuri unice,
ca lumea să poată trăi muzica.
De aceea acceptai concerte în locuri mai puţin populare, ca Rusia.
Ce doreşti să realizezi în aceste două săptămâni?
Să-mi fac mulţi prieteni, să aduc bucurie cu muzica mea
şi să las ceva ce poate fi dus mai departe.
Ne-a invitat la el acasă.
- Faci muzică bună. - Mersi!
Muzica pop e limbajul universal al tuturor tinerilor din lume.
Politicienii rareori se fac auziţi.
Cred că artiştii au datoria să iniţieze dialogul uneori.
La revedere! Mulţumesc!
Publicul a fost grozav. Abia aşteptau să se dezlănţuie pe muzică rock.
Acesta era spiritul ruşilor. Voiau să petreacă timpul cu noi.
Scoteau sticla de vodcă şi aruncau capacul.
Capacul n-avea filet pe atunci. Destupai sticla şi îl aruncai.
I-am întrebat: "Nu-l puneţi la loc?" Mi-au zis: "De ce?"
"Pentru ce?"
Mulţimea a fost şocată când am distrus pianul.
Nu mai văzuseră aşa ceva.
Bogătaşii ăştia americani îşi distrug echipamentul.
- "S-a supărat pe noi?" - "Ce distrugi în seara asta?"
Tati vine cu elicopterul, Alexa!
E tati!
- M-am întors de două zile din Leningrad. - Cum e acasă?
Mă bucur că trăiesc în SUA
Hully gully
Ce bine e acasă!
Pornim la drum din nou. De data asta mergem în Maine.
Am ajuns aici, la lacul Bantam.
Christie, arată-le lacul.
Am condus pe coasta Maineului,
cât mai aproape de linia ţărmului.
A fost o călătorie magică, am descoperit orăşele liniştite.
Ce-mi place în Menemsha...
Mi s-a părut ciudat că în fiecare oraş
ospătarul sau proprietarul restaurantului ne spunea:
"Da, aţi cumpărat proprietatea aia din susul străzii."
Şi noi ziceam: "Ba nu."
Şi ei răspuneau: "Ba da. Aţi cumpărat un cal de la mine."
"Ba nu."
Interesant. Mă bucur că rămânem în zonă în loc să ne vedem de drum.
Se lasă seara.
Ne tot întâlneam cu oamenii:
"Da, aţi cumpărat un hotel vechi în Carolina de Nord."
"Nu noi."
Am început să cred
că impresarul cumpăra bunuri cu banii lui.
Mi-am zis: "Zboară peste tot cu avionul particular.
"Cumpără zeci de cai de curse. Toţi cred că le suntem vecini."
"Ceva nu e în regulă."
I-am zis lui Billy: "Frank Weber te escrochează."
Şi n-a vrut să audă.
Aveam un apartament în Manhattan
şi m-am dus să-l văd fiindcă trebuia renovat.
Am auzit că apăruseră probleme cu costul renovării.
Toţi colegii de breaslă îmi spuneau: "N-ar trebui să ai probleme cu banii.
"Ai avut o grămadă de hituri. Unde-ţi sunt banii?"
Nu ştiam ce să le spun.
Nu mă ocupasem deloc de bani.
Billy mi-a zis că n-are bani pentru casă.
L-am întrebat: "Şi Frank are?" Zice: "El are cheltuieli mai mici."
I-am zis că e naiv.
Frank devenise un confident, un sfătuitor de încredere.
Billy mi se plângea că n-are bani.
Mi s-a părut absurd. Ceva era în neregulă.
"Ai avut albume în Top 10, ai o grămadă de concerte.
"De ce n-ai bani? Care-i problema?"
Mi-a zis: "Vezi-ţi dracului de treabă."
Prima dată când i-am spus, a zis:
"Îl cunosc de mai mult timp decât tine."
Simţea că asta era familia pe care şi-o alesese.
I-am zis: "Te iubesc. Încerc să te protejez.
"Omul ăsta fură de la tine."
Billy avea mai multă încredere în el decât în mine,
iar asta m-a durut enorm.
I-am zis: "Fă un audit.
"Nu spun că se întâmplă ceva, dar roagă pe cineva să verifice."
Am cerut un audit.
După aceea am aflat că n-aveam câţi bani credeam eu.
M-a lovit ca un tren. Trebuia să valorez atât şi valoram atât.
Joel îi cere 90 de milioane de dolari lui Frank Weber, impresarul lui din 1980.
În urma unui audit independent, s-a descoperit că firma lui Weber
"l-a folosit pe Billy ca pe o puşculiţă".
Impresarul fusese cumnatul lui Billy,
dar recent a devenit şi naşul fetiţei lui.
Datoram guvernului cinci milioane de dolari.
N-aveam cât credeam că am şi situaţia era catastrofală.
Billy e loial până în pânzele albe. Aşa s-a întâmplat cu Frank.
Apoi Frank l-a trădat.
Am trăit un şoc emoţional.
Dacă nu pot avea încredere în el...
Cât de prost am fost! Cât de naiv am fost!
A fost deprimant.
La început, Billy nici nu avea toate drepturile de autor.
Datorită mie am recuperat drepturile asupra pieselor lui.
Frank Weber a declarat că a acţionat în folosul lui Billy Joel
şi că nu se aştepta să fie dat în judecată.
Billy spunea că el se ocupă de muzică,
iar eu mă ocup de afaceri.
Frank respinge acuzaţiile şi afirmă că investiţiile au eşuat
din cauza recesiunii şi a altor factori.
Acel eveniment tragic i-a schimbat viaţa tatălui meu.
Dacă banii te îmbogăţesc
I-au fost trădate încrederea şi prietenia...
N-o să ajung bogat niciodată
...şi cred că s-a simţit profund rănit.
O să mă-ntorc la viaţa simplă...
Când am aflat că nu mai am bani,
m-am înfuriat.
Mi-am dat seama că trebuie s-o iau de la zero.
Trebuie să scriu iar cântece,
să le înregistrez şi să plec iar în turnee.
Am o familie, un copil, o soţie şi rude de întreţinut.
Chiar îi întreţineam pe toţi.
- Eşti obosit? - Epuizat. N-am luat pauză.
Îmi făceam griji că asta-mi va afecta căsnicia,
îmi va afecta relaţia cu fetiţa mea.
Da, sunt nervos. Vreau să fiu alături de familie.
Nu vreau să cânt din cauza problemelor financiare.
Dar n-am avut de ales.
A trebuit să-mi câştig existenţa.
Cariera lui se afla în punctul
în care putea concerta câteva zile la Madison Square Garden,
câteva zile în Boston.
Deci ideea de a face bani din nou
era probabil mai bună
decât să lupte prin tribunale, să-şi irosească energia,
să se consume şi...
Am hotărât să ne suflecăm mânecile şi să trecem la treabă din nou.
Textierul, compozitorul, solistul şi artistul din Long Island...
Billy Joel concertează pe Yankee Stadium! Popularitatea lui creşte cu fiecare album.
Poate fiindcă a rămas un om obişnuit, deşi e incredibil de talentat.
Îţi place finalul?
Un bis de trei piese?
Sună foarte bine.
Rock-and-roll, Billy Joel!
Nu-mi pasă ce cântă. Vreau doar să-l văd.
Dă cele mai tari concerte.
Am venit din Ohio ca să-l vedem cântând "Piano man" o dată.
Sunt pe barca Alexa
Şi navighez în zona Block Island
Am stabilit cursul spre Martha’s Vineyard
Dar în seara asta merg la Nantucket
Li se întâmplă multor muzicieni.
Am facturi de plătit Şi copii de îmbrăcat
Nu ne interesează latura financiară. Facem asta fiindcă suntem muzicieni.
Ca toţi localnicii de aici Mi-am vândut casa
Prea mândru să plec Am muncit pe brânci
Ca să-mi păstrez barca
Nu mi-a plăcut să gândesc ca un afacerist. Voiam să fiu artist.
Eu sunt creativ, sunt artist, nu mă interesează aspectul financiar.
Pe naiba! Chiar mă interesa.
Un căpitan bun n-are voie să doarmă.
Trebuia să-mi protejez cântecele. Sunt copiii mei.
Au fost orfani până mi-am asumat răspunderea.
De la clopotul din Gardiner's Bay
Am devenit propriul impresar şi n-am mai privit în urmă.
Dar mă aşteaptă cineva pe uscat Se bazează pe mine
Anul 1989 a adus mari schimbări pentru Joel.
Şi-a concediat impresarul, şi-a mărit formaţia
şi a înregistrat Storm Front, primul album după o pauză de trei ani.
Billy Joel, ambiţionat de un impresar necinstit
Billy Joel e falit şi lucrează ca să-şi acopere datoriile
Steagul avertizează că vine furtuna. Are un pătrat negru în mijloc.
Când îl vedeţi, staţi în casă.
- E un avertisment? - Da.
Înseamnă că urmează ceva.
Şi sunt agitat
Vreau să ies în larg
Steagul roşu e arborat
De catargul Pazei de Coastă
Albumul favorit?
Grea alegere. Cred că Storm Front.
Oamenii zic mereu că l-a scos foarte târziu în carieră.
Câţi artişti cunoaşteţi care, atât de târziu în carieră,
scot un album atât de înduioşător?
Joel e în branşă de peste 16 ani
şi spune că e dificil să aduci ceva nou cu fiecare album.
De această dată are un nou producător: Mick Jones de la Foreigner.
De data asta am vrut pe cineva care să fie şi textier
şi să cânte la un instrument, cum e Mick Jones.
Am lucrat cu Phil Ramone până la finalul anilor '80.
Intraserăm într-o rutină, după părerea mea.
Mi-am dat seama că era nevoie de o schimbare.
Phil s-a simţit foarte rănit. Aveau o relaţie foarte strânsă.
A fost ca o despărţire.
Deveniserăm ca o familie. E greu să te desparţi de familie.
Nu-i uşor când eşti obişnuit să faci totul într-un anume fel.
Dar a fost un pas necesar.
Trebuia să schimbe ceva ca să rămână relevant.
Billy a făcut asta cu fiecare album, dar pe acesta chiar se vede diferenţa.
"We didn't start the fire" a fost primul single de pe albumul Storm Front.
A fost un succes uriaş.
Soţii Rosenberg, bomba cu hidrogen Sugar Ray, Panmunjom
Brando, Regele şi eu De veghe-n lanul de secară
Eisenhower, vaccin, Anglia are o nouă regină
Marciano, Liberace Adio logica lui Santayana
Nu noi am dat foc
Arde de când e lumea
Am scris cântecul enumerând titluri din ziar.
An după an, titlurile curgeau.
Iosif Stalin, Malenkov, Nasser şi Prokofiev
Rockefeller, Campanella, Blocul comunist
Datorită acestor titluri pare o piesă istorică
Dien Bien Phu cade Rock around the clock
Liban, Charles de Gaulle Baseball în California
La 41 de ani, rebelul care a abandonat studiile în liceu
are un grup nou de admiratori: elevii.
Unii profesori spun că piesa lui Joel e un bun instrument pentru învăţare.
"We didn't start the fire" l-a propulsat pe Billy la apogeul carierei lui.
E printre cele mai mari vedete din America...
Billy Joel!
Facem repetiţii pentru un turneu care începe în decembrie.
O să fim pe drum multă vreme. Nu-mi place să călătoresc, ci să cânt.
Când ne distrăm împreună ca artişti, ne amintim de ce facem asta.
Avem lumea la picioare.
Ia-mă peste picior, zi-mi că-s naiv
Chiar acum nici că-mi pasă
Limpede ca apa de izvor Tăios ca un cuţit
Simt că sunt în floarea vârstei
"I go to extremes" e despre viaţa lui.
Pendula între rolul lui în familie şi rolul de artist chinuit.
Scumpo, nu ştiu De ce cad dintr-o extremă în alta
Nu ştiu prin ce trecea atunci, dar am văzut că se chinuia.
Însă ce muzician nu se simte în siguranţă cu muzica lui?
E singura constantă care nu te va trăda niciodată.
Sigur se simţea în siguranţă pe scenă.
Scumpo, nu ştiu De ce cad dintr-o extremă în alta
E un fel de manie.
De ce cad dintr-o extremă în alta? De ce sunt mereu irascibil?
Nu e întotdeauna plăcut. Eşti sfâşiat între două stări.
Şi când îţi dai seama, îţi spui: "Sunt o persoană dificilă."
Îmi aminteşte de mama. Şi ea era aşa.
Trecea de la depresie la euforie. Probabil e o trăsătură de familie.
Eram în turneu cu Storm Front şi am văzut cum a clacat Billy.
De data asta clacase destul de rău.
Venea la repetiţii atât de pierdut uneori,
încât nu pricepea ce se întâmpla.
Mă punea să fac ceva la tobe,
apoi a doua zi mă întreba de ce făceam chestia aia.
Formaţia îi spunea: "L-ai pus să facă aşa ieri."
Întreba: "Zău?" Nu-şi amintea nimic.
E perioada când Billy era în picaj.
Pierduse controlul asupra propriei vieţi.
Într-o seară m-am trezit: "Unde e Billy?"
Am început să sun la toate barurile
şi l-am găsit.
Mi-au zis: "Da, e aici."
Le-am răspuns: "Bine. Nu-i spuneţi nimic. Voiam să mă asigur că e undeva."
Dar auzisem deja despre câteva incidente
şi începusem să mă neliniştesc.
Nu-i plăcea să vorbească despre asta.
Prefera să se deconecteze din ce în ce mai mult.
Mulţi artişti luptă cu adicţiile.
Simt nevoia să se descarce cumva.
În plus, industria muzicală pune o presiune uriaşă asupra ta.
Presiunea de a fi pe scenă, presiunea de a fi pe placul tuturor,
presiunea de a alege între căsnicia cu mama
şi un nou concert.
Cred că s-a simţit foarte copleşit
şi a început să bea.
La ce lucrezi acum?
Compun şi înregistrez un nou album
în capătul estic al Long Island.
Am un mic studio acolo.
China, variantă în lucru, 12/16/92.
Voia să înregistreze pe Shelter Island
fiindcă se simţea ancorat în acea zonă.
Compilez înregistrările. Titlul e The Shelter Island Sessions.
S-a gândit să rămână în locul unde i-a venit ideea.
Billy voia să fie propriul producător.
Billy scria versurile, compunea muzica şi conducea studioul.
Era depăşit de situaţia. A zis: "Îmi trebuie un producător."
L-a sunat pe Danny Kortchmar.
Iniţial, am dus casetele la un alt studio
ca să le ascultăm şi să vedem despre ce e vorba.
Mi-a cerut părerea.
Îmi plăceau trei lucruri:
textierul era fabulos,
pianistul era fabulos şi solistul era fabulos.
Toţi ceilalţi erau nasoli.
Aveam senzaţia că formaţia se complăcea în rutină,
şi nu se mai implicau deloc.
I-am propus să vin cu formaţia mea
şi, dacă nu era mulţumit, puteam reveni la ai lui, fără supărare.
Nu-mi place să resping idei doar fiindcă eu sunt obişnuit altfel.
Şi îmi surâdea ideea.
Am auzit că Billy începuse să lucreze cu altă formaţie şi l-am sunat.
Zice: "Ce vrei?" L-am întrebat: "Ce se întâmplă?"
Zice: "Cum adică? Tu m-ai sunat." I-am zis: "Billy, ştiu."
Zice: "Lib, trebuie să încerc. Vreau să încerc cu o piesă."
A urmat a doua piesă, a treia şi un întreg album.
Venise timpul unui nou început, iar Billy nu ştie să facă asta elegant.
A fost bateristul meu multă vreme, dar nu ne-am mai înţeles.
Aveam tempouri diferite, exista o diferenţă de stil de viaţă.
A fost ca un divorţ înverşunat.
Din cauza asta au apărut neînţelegeri, multe conflicte şi multă ranchiună.
Îmi amintesc că m-am supărat şi i-am trimis un fax.
"Billy, înţeleg că numele tău e pe album,
dar, dacă ai nevoie de ajutorul meu, o să te ajut cu plăcere.
Dacă Danny Kortchmar are nevoie de mine, zi-i să mă pupe în fund."
Billy a pus faxul pe peretele din studio.
Mulţi s-au supărat că l-am nedreptăţit pe Liberty.
Nu încerc să mă scuz. Nu ne-am mai înţeles şi asta e tot.
Lib a fost puţin supărat, dar ne-am împăcat.
Suntem prieteni din nou.
Si, re şi fa diez cu mâna dreaptă.
Si, re, sol.
Şi do, mi diez.
Ştiam că e grozav, dar habar n-aveam cât de dur e înainte să lucrez cu el.
Nimeni nu transforma muzica europeană în muzică pop pe atunci.
Toţi porneau de la folk, blues sau de la muzica pop a momentului.
El folosea elemente trecute de vederea.
Si, fa, la diez pe dreapta.
Neil Diamond e un compozitor desăvârşit
şi a zis ceva despre faptul că şi-a acceptat stilul.
A zis: "M-am iertat că n-am fost Beethoven."
Mi-am dat seama că asta era şi problema mea.
Nu m-am iertat niciodată că n-am fost Beethoven
şi mă criticam dur.
Pentru mine, Beethoven a fost sublim.
Povestea mea ca muzician a pornit de la muzica clasică.
Tata a fost pianist de muzică clasică. Mama asculta clasici la radio.
Mulţi copii au început să asculte radio pornind de la muzica pop.
Eu am ascultat Mozart, Bach, Beethoven.
Şi m-au captivat.
Am adus aceste influenţe clasice în stilul meu de a compune.
Melodiile mele pot fi cântate chiar şi fără cuvinte.
Spre exemplu, "Uptown girl". Putea să fie compusă de Mozart.
Am transpus asta în multe piese.
"This night" a fost influenţată de Beethoven, de "Pathétique".
Cea mai melodioasă sonată de Beethoven.
Tema din "Pathétique" a devenit refrenul din "This night".
Dar i-am recunoscut meritele. Scrie "Beethoven" pe copertă.
Au zis că l-am plagiat. Nu l-am plagiat deloc.
Nu l-am plătit, dar nu l-am plagiat.
Ne cunoaştem de mult. Am cântat la vioară pentru "Downeaster Alexa".
Atunci am observat că iubeşte muzica clasică.
Ştie să scrie o orchestraţie.
Îi admir foarte mult progresiile armonice.
"Allentown" are multe modulaţii armonice.
Sunt fascinat de felul cum cântă armoniile.
În muzica clasică e la fel.
Toţi ne-am ridicat pe umerii unor uriaşi.
Muzica nu apare din neant, ci din muncă şi studiu.
Asculţi ce s-a compus înainte, îţi însuşeşti cunoştinţe,
apoi execuţi şi amplifici totul prin prisma ta.
Muzica trăieşte prin tine.
Nu ştiu cum să-l cânt.
Ăsta e un arpegiu cu mâna stângă.
Nu creştem în eprubete.
Toţi creştem cu influenţe.
Probabil plagiez tot timpul, fără să-mi dau seama.
Are armoniile în minte.
Îşi urmează instinctele când se aşază la pian
şi instinctele lui au fost formate de muzică clasică, blues şi rock-and-roll.
Acel album e o călătorie. Piesele curg una după alta.
Există un ciclu muzical.
E modul în care scriu.
Intru într-o stare de visare, aproape ca într-o transă.
Totul curge ca un râu.
Uite ce m-am gândit! Când facem treptele...
Cum distingi...
Am compus piesa "The river of dreams" într-un vis.
M-am trezit cu ritmul în minte,
cu un chemarea şi răspunsul, ca la gospel.
Eu nu cânt gospel, dar m-a marcat ritmul.
Mi-am zis: "N-o să scriu aşa ceva. Nu!" Am respins-o imediat.
E o chemare şi un răspuns, ca la biserică.
Am intrat la duş şi am început să fredonez...
nu mă puteam opri.
Melodia nu voia să-mi dea pace, a devenit parte din mine.
Mi-am zis: "Fie că-ţi place sau nu, va trebui s-o scrii."
Când găseşti ceva atât de evocator, trebuie să fii deschis.
Trebuie să compui.
În toiul nopţii
Mă plimb în somn
Pe malurile unui râu
Atât de adânc
Probabil caut ceva
Ceva sacru ce am pierdut
Dar râul e prea lat Şi mi-e greu să-l traversez
În toiul nopţii
Mă plimb în somn
A fost o perioadă cathartică. Am redescoperit încrederea în umanitate.
Trebuia să-mi reînnoiesc credinţa în mine.
Să fiu izbăvit.
Deşi ştiu că râul e lat
Mă plimb pe mal seară de seară
Încerc să-l traversez Ca să ajung la ceea ce caut
În toiul nopţii
Mă plimb în somn
Prin valea fricii
Către un râu foarte adânc
Caut ceva
Smuls din sufletul meu
Ceva ce n-aş pierde Ceva ce mi-a fost furat
La finalul albumului mi-am dat seama că muzica mea avea o finalitate.
Mă săturasem să scriu cuvinte.
Nu voiam să renunţ la muzică sau să nu mai compun,
dar spusesem totul.
Terminasem cu compunerea versurilor.
Mă săturasem de tirania rimei.
L-am întrebat de ce n-a mai scris muzică pop
şi mi-a zis că e cea mai oribilă
şi chinuitoare experienţă prin care a trecut.
Fiindcă e perfecţionist şi îşi distrugea viaţa aşa.
Acestea sunt ultimele mele cuvinte
Să scrii e o necesitate, e ca o foame.
Dacă nu e prezentă, n-o să scrii.
Vor exista alte cuvinte cândva
Când a scris "Famous last words" nu mai voia
să se autodepăşească, să fie comparat cu "Just the way you are",
cu "The Stranger", cu alte piese.
Uneori trebuie să fii filosof şi să spui: "De acum sunt un stoic tăcut."
Şi îl respect pentru asta.
Acestea sunt ultimele mele cuvinte
A fost cursul firesc al lucrurilor.
Am încheiat o carte.
Mulţumesc!
După ce a încetat să mai compună,
Billy a spus că, după ce a devenit celebru,
oamenii analizau prea tare mesajul pieselor.
Totul era interpretat prin prisma celebrităţii lui,
a vieţii intime, a căsătoriilor.
Şi ceva a cedat. S-a rupt o coardă.
Poate s-a oprit şi de teamă.
Nu voia ca, odată cu vârsta, să compună piese mai puţin valoroase.
Cred că Billy îşi dorea un anumit tip de recunoştinţă.
Cea serioasă, literară, poetică.
Criticii şi-au schimbat părerea despre Billy cu timpul,
dar cred că asta n-a fost de ajuns.
E oarecum trist:
era o sursă inepuizabilă de inspiraţie şi acum a secat.
E un artist la fel de bun,
concertează cu la fel de multă vioiciune,
dar nu mai scrie.
E un fel de enigmă.
După ce am compus "River of dreams", am simţit nevoia să mă opresc.
Dar a fost un succes.
Sting şi Billy Joel, nominalizaţi la Grammy
Nu numai că şi-a recuperat toată averea, dar s-a întors mult mai bun.
Poate şi din cauza dificultăţilor. "Mă pui la pământ? Mă întorc mai bun."
Au trecut trei ani,
dar e mult mai uşor să revii în turneu cu un album care e pe primul loc.
Mulţimea e încă în delir, iar Billy dispare către următorul concert.
Urmează Boston, Philadelphia şi New York.
Turneul River of Dreams va dura doi ani.
Cum se simt Alexa şi Christie acum că eşti mai mult plecat?
- Vin şi ele cu tine? - Uneori da.
Alexa e în clasa a doua
şi e mai greu să vină când doreşte,
dar tocmai de aceea acesta e ultimul meu turneu lung.
Chiar nu vreau să trăiesc ca Willy Loman.
- Vrei să-ţi vezi fetiţa crescând. - Nu vreau să fiu unchiul Tati.
Relaţia noastră s-a schimbat.
La început ne bucuram unul de compania celuilalt,
iar acum era absorbit de muncă.
Când îi eram alături la concerte, nu îl prea vedeam,
fiindcă se odihnea după aceea şi îşi revenea abia seara.
Mă întrebam: "Ce caut aici?"
Nu ştiam ce să fac,
dar nu voiam să rămân doar cu Alexa
într-o casă mare care înainte fusese plină de viaţă,
de iubire, de muzică şi de bucurie...
Relaţia începea să se destrame.
Eram într-o relaţie cu cineva la care ţineam enorm,
dar nu reuşeam să fiu acasă, nu reuşeam să fiu alături de familie.
Eram foarte trist.
Noapte bună, îngeraş E timpul să închizi ochii
Şi să laşi întrebările pe altă zi
Cred că Alexa ştia că părinţii ei se vor despărţi.
Pentru ea era o experienţă traumatică.
Voiam să ştie că îi voi fi mereu aproape.
Am promis să nu te părăsesc niciodată
"Lullabye (Goodnight, my angel)..." Nu pot vorbi fără să-mi dea lacrimile.
A scris acea piesă ca să-mi transmită că, orice ar fi, nu mă va abandona.
Noapte bună, îngeraş E vremea de culcare
Şi încă am atâtea să-ţi spun
Îmi amintesc că a fost o perioadă emoţionantă.
Nu cred că e un secret. Începuse să bea foarte mult.
Nu-şi mai amintea ce făcea când bea,
deci nu-şi amintea cât de mult îi rănea pe ceilalţi.
Mă prefăceam că dorm ca să nu văd cum se întorcea acasă.
Într-o seară ne-am certat
şi i-am zis: "Nu mai suport.
O iau pe Alexa şi mergem la New York."
Mi-a zis: "Da, bine. Pleacă."
Mi-am dat seama că iubirea nu e concretă.
Ai impresia că e, dar sunt atâtea lucruri care o erodează.
La un moment dat, totul te ajunge din urmă şi e greu.
Am fost distrus.
Într-o zi copilul tău va plânge
Şi dacă-i cânţi acest cântec de leagăn
În inima ta va vei găsi mereu...
Am încercat. Am vrut să lupt. Ştiam că sunt norocoasă.
Aveam muzică în viaţa mea, dar...
n-a fost să fie.
Într-o zi nu vom mai fi Dar cântecele de leagăn dăinuiesc
Nu dispar niciodată
Şi aşa vom fi şi noi
Joel-Brinkley, despărţiţi de la Ziua Recunoştinţei
În fiecare inimă există un loc
Un sanctuar ocrotitor
Care vindecă rănile
Iubirilor trecute
Până vine o nouă zi
Dacă ar exista o cheie-schelet pentru a desluşi mesajele pieselor,
aceea ar fi relaţia mele cu ceilalţi.
Tot ce am compus e influenţat de cineva.
Iubirea adevărată nu pluteşte pe norişori şi nu e doar extaz.
În mare parte e durere.
De fiecare dată Când am ţinut un trandafir
Am simţit doar spini
Şi asta e povestea mea
Curând va fi şi a ta
E greu să scrii ceva simplu şi profund.
Se întâmplă doar odată-n viaţă uneori.
Simţi discordanţa, simţi notele triste în fiecare acord.
E o notă care cere rezolvare.
E un acord incomplet şi creează tensiune.
E ca finalul unei poveşti de iubire.
Lipsa unei rezolvări te sperie de moarte.
De aceea am compus piesa.
Acorduri incomplete.
S-a întors! Inegalabilul Bill Joel a început turneul pe Coasta de est.
Când un artist pleacă din nou în turneu îşi promovează un album, de regulă.
E prima dată când plecăm în turneu fără să lansăm un nou album.
Până la finalul anului va călători
în Europa, Asia şi Statele Unite pentru o sută de spectacole.
E epuizat din cauza drumului, dar muzica încă-i aduce bucurie.
În timpul spectacolului trebuie să dai totul pe scenă.
Nu poţi avea reţineri şi asta-ţi aduce o oarecare euforie.
Cred că asta-mi lipsea atunci.
Şi am început turneele cu Elton.
În această seară, Piano Man şi Rocket Man!
Împreună au pornit în turneul secolului.
Ştiam că lumea credea că suntem rivali.
Am fost comparat cu Elton fiindcă el a atins primul succesul.
Şi da, m-a deranjat lucrul ăsta o vreme, dar mi-a trecut.
Între cei doi exista o concurenţă sănătoasă.
Au stiluri diferite şi mi se părea că se completează de minune.
Turneul cu Elton a fost ca în tabără. Ne-am distrat.
Mă bucura camaraderia dintre ei.
- Cât costume ai în culise? - Am aruncat multe. Mai am vreo 20.
- Douăzeci! Şi tu câte ai? - Pe ăsta de pe mine.
Ne-am distrat, publicul s-a distrat şi concertele s-au tot mărit.
Adunam 50.000-80.000 de oameni.
Au continuat 16 ani.
Am tot citit în ultima vreme că ai lăsat muzica pop în urmă
şi că vrei să te dedici complet muzicii clasice.
- E adevărat? - Da.
Nu zic că sunt suficient de bun ca să compun muzică clasică, dar încep.
Atâţia ani am compus muzică pentru Billy Joel ăsta.
M-am săturat de el.
Când am început să compun, muzica clasică era fata de alături.
Apoi ispititoarea Rock-and-roll m-a sedus
cu ciorapii ei plasă, cu machiajul neîngrijit şi cu ţigări.
Şi am trăit o iubire pasională timp de 25 de ani.
Dintr-odată am descoperit-o din nou pe fata de alături.
Prima piesă finalizată se numeşte "Soliloquy on a separation".
E despre fata mea, care mă vizitează după divorţ şi apoi pleacă.
Nu mi-ar fi fost deloc uşor să transpun acele sentimente în versuri.
O văd venind, apoi o văd plecând.
Doare să vreau să-i fiu tată şi să nu reuşesc.
Şi am scris aceste acorduri. Ne luăm rămas-bun.
Şi te văd plecând.
Apoi mă întorc încetişor în casa asta goală.
Mi-am zis: "Chiar e nevoie de cuvinte?" Muzica transmite totul.
Poate venise vremea să mă exprim exclusiv prin muzică.
Dar mi-am dat seama că nu mă pricepeam să le cânt.
Pot să cânt fragmente şi să compun, dar nu pot scrie partiturile,
nu pot cânta cu măiestrie, cum ar trebui.
Hyung-ki e expert. Cântă Rahmaninov, Chopin, Ceaikovski.
Voiam să-mi cânte compoziţiile.
Prima dată să fie mai sugestiv sau să fie mai degrabă...
- Mai puternic. - Da? Să simţi deja prezenţa.
Da.
Şi-a pierdut capacitatea de a solfegia şi de a scrie partituri.
Face totul după ureche. Mi se pare ireal. E incredibil.
Fanii lui nu prea înţeleg.
"El e pianist. E foarte talentat. De ce are nevoie de tine?"
Da, e un pianist fantastic,
dar e ca şi când i-ai cere unui balerin să facă breakdance şi viceversa.
Amândoi sunt incredibil de talentaţi, dar nu pot face aceleaşi mişcări.
Şi apoi vine aşa... Şi la se deschide aici.
Are un auz deosebit.
Ţine foarte mult la muzica clasică şi acest lucru se simte.
Am lucrat la zece compoziţii pentru pian, adunate în albumul Fantasies & Delusions.
I-am dat acest nume
fiindcă ştiu că sunt nebun să cred că pot compune muzică clasică.
Sunt un pianist de muzică rock.
E o nebunie, o halucinaţie. Să dăm cărţile pe faţă!
Albumul are câteva momente senzaţionale. Asta e din "Innamorato".
Există un vers subînţeles. "Tu eşti ce-şi doreşte inima mea."
Şi repet asta întruna.
E o obsesie.
Unu, doi, trei, patru!
Acest album iese în evidenţă.
Timp de 18 luni a fost pe primul loc în topul Billboard pentru muzică clasică.
E unul dintre cele mai de succes albume de muzică clasică ale vremii.
Ştiam că o să fiu tocat de criticii de muzică clasică,
dar încercam să-mi exprim iubirea, adică muzica romantică pentru pian.
După părerea mea, albumul e un omagiu adus tatei.
Nu ştiu dacă şi Billy îl vede aşa. Probabil e ceva în subconştient.
Trăia când am lansat Fantasies & Delusions.
Nu mi-a spus niciodată ce părere are despre compoziţiile mele.
Ştiu că tata are o traumă din cauza abandonului.
Tatăl lui l-a părăsit când avea şapte ani. N-a trecut peste asta niciodată.
Unul dintre momentele importante din viaţa lui a fost
când l-a găsit, dar el a trebuit să-l caute.
Cred că a suferit puţin fiindcă tatăl lui nu l-a căutat.
El s-a dus la Viena.
Căuta acea legătură profundă
şi cred că a găsit-o cu fratele lui, Alex, care e dirijor.
Cred că a însemnat enorm pentru el să cunoască acea latură a familiei.
Păcat că tata n-a făcut muzică.
Cred că ar fi fost fericit în orchestra unei opere.
Şi eu cred.
Îmi cânta toate ariile la pian înainte să mergem la operă.
Ştiu că iubea muzica.
Chiar iubea muzica, dar îşi ura talentul ca muzician.
Aveam un pian şi cânta ceva de Chopin sau de Beethoven,
apoi ieşea din cameră nervos: "Nu-s bun de nimic!"
Mie mi se părea grozav.
Aş fi fost fericit dacă aş fi putut cânta ca el,
dar nu era niciodată mulţumit de talentul său.
În copilărie mi-am zis:
"Nu vreau să fiu ca el, să am relaţia asta cu muzica."
Niciodată n-am încercat să devin pianist concertist.
Am mers într-o direcţie diferită. Mi-am dorit să creez muzică.
Era foarte mândru de tine, să ştii.
Tata era foarte mândru de Bill şi de tot ce a realizat el.
Crezi că Bill ştie că tatăl lui era mândru de el?
Nu cred.
I-am spus, dar nu mă crede.
Cred că tata a fost veriga lipsă din multe puncte de vedere.
Când a murit, am intrat în panică.
"A murit şi n-am apucat să-l cunosc cu adevărat."
Dar nu i-am purtat pică. Am simţit că l-am pierdut.
Cred că a vrut să-mi spună "Te iubesc",
dar nu s-a întâmplat.
Când Howard era pe moarte, am stat la căpătâiul lui
şi mi-i amintesc pe Billy şi Howard privindu-se.
Amândoi aveau privirea goală.
Niciun fel de emoţie.
Sunt sigură că a lăsat un gol teribil în viaţa şi în inima fratelui meu.
Mama îmi spunea: "A milei fire nu cunoaşte silă."
Nu prea înţelegeam în copilărie, dar am înţeles după ce m-am maturizat.
L-am iertat acum multă vreme.
Trebuie să ierţi ca să te poţi vindeca.
După Fantasies & Delusions, am simţit că le-am făcut pe toate.
Atât în muzica pop, cât şi în muzica clasică.
Fusesem un star al muzicii rock foarte multă vreme.
M-am întrebat: "Ce mai am de făcut?"
Simţeam că-mi lipseşte ceva.
Daily News titrează că Joel s-a logodit cu Katie Lee, iubita lui.
În ceea ce priveşte relaţiile pe termen lung,
mă temeam de un angajament,
dar eram la început şi am aruncat toate regulile pe fereastră.
Când te îndrăgosteşti, nu zbori, ci cazi.
Când am început relaţia, Bill voia o pauză de la turnee.
L-am crezut pe cuvânt, am crezut că asta îşi dorea.
Spunea: "M-am săturat să fiu Billy Joel. M-am săturat de aceleaşi piese."
Şi cred că-i era greu
să se simtă nemulţumit de vocaţia pe care o iubea enorm.
Când n-ai nimic nou de oferit, nu mai ai unde să te ascunzi.
Cred că asta l-a dezgolit în faţa lumii şi i-a scos în evidenţă lupta.
Pe atunci consuma mult alcool
şi, de-a lungul anilor, a avut tot felul de probleme.
Se făcea de râs în public.
În acele momente, publicul îţi poate întoarce spatele.
De dimineaţă, Billy Joel a fost implicat într-un accident de maşină.
Marele cântăreţ îşi revine după sperietură.
Odată cu celebritatea apar şi bârfele, zvonurile.
Nu-mi plac tabloidele.
Trăia într-unul din marile centre mass-media ale lumii
şi i-a fost greu să fie mereu sub lupa presei.
Le place să se îmbogăţească din greşelile pe care le facem.
Billy Joel are un nou hit, dar nu e ce credeţi voi.
Cântăreţul a făcut un al treilea accident de maşină în doi ani.
Eric, întrebarea e:
ce se afla în borcanul lui Billy Joel aseară?
Se speculează că am fost prins la volan în stare de ebrietate.
Nu s-a întâmplat niciodată, dar oamenii repetă acest mit.
"A fost prins beat la volan." Niciodată, aşa că marş!
A urmat o pauză în carieră, când n-a mai fost atât de popular.
Atunci au apărut glumele.
Pot să conduc şi legat la ochi.
Când zic că au apărut glumele, l-au tratat ca pe cineva neserios.
A fost cât pe ce! Era să fac infarct.
Presa e răutăcioasă.
Nu e uşor să fii în colimatorul lor.
Mi-e greu să vorbesc despre acea perioadă.
Eram de părere că trebuia să compună,
să facă muzică, să cânte,
să scape de acea anxietate
venită pe fondul că nu-şi exprima creativitatea.
Şi lupta cu adicţiile.
Mi-a fost foarte greu în acea perioadă fiindcă nu ştiam ce înseamnă.
S-a internat la Betty Ford pentru dezintoxicare.
Mi-a dat un ultimatum.
"Fie te laşi de băutură, fie n-o să ne înţelegem."
Billy a ieşit de la dezintoxicare
S-a întors de la Betty Ford
şi a urmat o perioadă dificilă pentru amândoi.
Mereu mi-am pus întrebări legate de acea perioadă,
fiindcă Billy se lăsase de băutură.
Cred că începuse să se redescopere.
Şi, când te redescoperi, începi să te schimbi.
Trecuse prin atâtea, avusese o viaţă nemaipomenită.
Eu eram tânără şi fără experienţă.
Voiam să ies mereu undeva,
iar Bill voia să stea acasă.
După aceea, relaţia n-a mai mers.
Katie Lee o să vă arate cum să faceţi un grătar acasă...
Începuse să-şi construiască o carieră şi voia să iasă, să socializeze.
Au existat zvonuri despre o aventură. Sunt numai tâmpenii.
Ne-am înstrăinat.
Voiam să facem totul împreună,
dar cred că a intervenit diferenţa de vârstă.
Şi cred că, într-un fel, îmi purta pică
fiindcă îl trimisesem la Betty Ford.
La dezintoxicare trebuie să mergi pentru tine, nu pentru alţii.
Trebuie să-ţi doreşti.
Eu nu-mi doream.
Asta ne-a afectat relaţia şi ne-a fost greu să ne revenim.
Nu cred că ne-am dorit să ne despărţim,
dar ne-am dat seama că relaţia nu mai funcţiona.
Într-o seară, la cină,
i-am spus lui Bill: "Sunt nefericită."
M-a întrebat: "Vrei să divorţăm?" I-am zis: "Da."
A zis: "Bine." Şi asta a fost tot.
Am trecut printr-un nou divorţ.
Al treilea.
De trei ori ratat!
Mi-era teamă de singurătate, teamă că voi muri singur,
că nu voi avea pe cineva în viaţa mea.
Mi-era teamă de bătrâneţe.
Billy Joel şi soţia divorţează după cinci ani
M-am apucat iar de băut ca să-mi atenuez durerea.
A fost o perioadă pierdută.
Am luat cina într-o seară şi Billy era pierdut.
Plângea şi mi-a zis:
"Am jumătate de miliard de dolari şi n-am pe cine iubi."
Şi e absolut sfâşietor să vezi pe cineva suferind atât de mult.
În acea perioadă începuse să lucreze iar cu Elton.
Concertul John-Joel a fost anulat.
Joel şi John au anulat concertul din Detroit.
Concertul de joi, anulat.
Desigur, toată lumea îşi face griji pentru Billy Joel.
Elton John l-a acuzat pe Billy Joel că bea excesiv.
Billy Joel n-a dat doi bani pe articolul respectiv.
Billy nu voia să discute despre asta, mai ales în public.
Aşa au apărut anumite întrebări despre parcursul lui profesional.
Cred că nu voia ca toată lumea să-i ştie problemele
şi s-a enervat.
Elton afirmase că ar fi trebuit să mă duc la dezintoxicare.
A dat de înţeles că aş fi un beţiv şi m-a jignit.
Credeam că mă cunoaşte mai bine.
Am fost certaţi o perioadă.
S-a întâmplat o serie de lucruri atunci.
M-am simţit lovit din toate părţile.
Da... ajunsesem în cel mai jos punct.
Eram dezamăgit de sensul pe care-l căpătaseră toate lucrurile.
Totul în jur mă îndemna s-o las baltă.
Am scris o scrisoare formaţiei: "Nu mai vreau să cânt. O să mă retrag."
Dragi prieteni, a trecut un an de la ultimul turneu...
Vreau să mă retrag din viaţa publică.
Am luat decizia de a nu mai concerta.
Cred că încerca să-şi salveze viaţa.
Când lucrezi mult, trebuie să laşi totul în urmă ca să supravieţuieşti.
E timpul să fac un pas în spate.
De ani de zile spunea că vrea să facă o pauză,
iar acum îşi lua rămas-bun.
Se închisese în el. N-am vorbit mult în acea perioadă.
Recunosc că-mi făceam griji pentru el.
Eram convins că, fără muzică,
Billy nu mai avea pentru ce trăi.
Şi m-am gândit...
Sincer, m-am gândit că... ajunsese la fundul sacului.
La 18 ani mi-am luat prima barcă.
Avea 5,4 metri lungime.
Era greu de vâslit şi era ciuruită ca o sită,
dar era barca mea.
Îmi place să fiu pe apă.
Îmi dă senzaţia de libertate.
Am lăsat uscatul în urmă şi sunt pe cont propriu.
Navighez.
Îmi controlez direcţia.
Trebuie să deţin mereu controlul.
Iar asta mă însufleţeşte mereu.
Eu deţin controlul, eu sunt căpitanul împotriva tuturor forţelor naturii.
E un sentiment foarte puternic.
E asemenea muzicii. E vindecător.
Am făcut multe greşeli în viaţă.
Dar am crescut, am învăţat din ele.
Şi după tot ce am îndurat...
încă mai cred în iubire şi în relaţii.
Şi joacă un rol important în viaţa mea. Probabil am o inimă romantică.
Când întâlneşti pe cineva care-ţi atrage atenţia,
te reînnoieşti, te revitalizezi.
Când am cunoscut-o pe Alexis, am mers la mine acasă
şi am vrut să-i cânt la pian.
E o formă de comunicare pentru mine.
E o scenă în Şapte ani de căsnicie,
cu Tom Ewell, care vrea să o impresioneze pe Marilyn Monroe.
Îi cântă Rahmaninov.
Mă bucur că ai venit.
E la patru ace şi fumează o ţigară.
Să nu te opreşti!
I-am cântat şi nu e impresionată deloc.
N-o interesa ce cântam şi mi-am zis: "Nu merge deloc."
N-am reuşit s-o impresionez ca Billy Joel, iar asta m-a impresionat pe mine.
Mi-am zis că poate mă place pe mine şi nu pe Billy Joel.
Am păstrat legătura după ce ne-am întâlnit.
Vorbeam la telefon, ne trimiteam e-mailuri
şi am ajuns să ne cunoaştem foarte bine.
Mă simţeam foarte bine cu el.
Nu cred că eram dispus să încep o nouă relaţie.
M-am gândit că nu se poate.
"Cum o să fac asta? Nu mai vreau să sufăr iar."
Dintr-odată, s-a întâmplat ceva. A apărut ceva şi am fost deschis.
La începutul relaţiei, Alexis încă lucra.
Conducea cu succes un departament al unei companii financiare.
Eu nu mai voiam să muncesc, aşa că stăteam mult pe acasă.
Când se întorcea acasă, mereu o aşteptam cu cina.
Face un somon cu teriyaki delicios.
Îl punea la marinat toată ziua
şi, când ajungeam acasă, aveam somon, legume şi un pahar de vin. Era minunat.
Nu mă gândisem să mai fac copii. Credeam că sunt prea bătrân.
Ce mare eşti!
Dar fetiţele mele îmi aduc o mare bucurie.
Am timp să le fiu alături. Nu trebuie să înregistrez sau să compun.
Îmi petrec timpul cu copiii mei.
- Ia spune: "Te iubesc, tati!" - Te iubesc, tati.
Bill spune mereu:
"O să fiu cel mai bun tată fiindcă eu n-am avut tată."
După ani întregi de dezvoltare şi de lecţii învăţate,
fetiţele mele au parte de cea mai minunată latură a lui.
Sunt norocoase.
Voiam să mă asigur că le ofer tot ce au nevoie.
M-am mobilizat şi mi-am luat rolul de tată în serios.
Dacă eu n-am avut parte de aşa ceva, măcar ele să aibă parte.
Nu ştiam dacă vor avea şi ele înclinaţie, dar cred că e ceva genetic.
Părinţii mei erau foarte talentaţi.
Şi fratele meu este.
Şi Alexa, fata mea cea mare.
Şi Della.
Poate cânta melodii la pian fără să fi învăţat să cânte.
Văd asta şi la cea mică, la Remy.
Prinde melodia şi cântă.
Au muzica în sânge.
E povestea noastră.
Şi merge mai departe.
Am petrecut doi ani împreună înainte să avem fetiţele,
timp în care el n-a lucrat deloc.
Am călătorit peste tot.
Am mers cu motocicleta din Maine până în Long Island.
Ne plimbam mereu cu barca, am fost în Europa, ne-am distrat.
Mă retrăsesem. Nu mai voiam să cânt.
Credeam că acel capitol se încheiase.
Cred că i-a plăcut
să nu mai fie plecat în turnee, dar totul s-a schimbat brusc.
66 de milioane de americani se pregătesc pentru impact.
Vremea se intensifică tot mai mult.
Doamne sfinte!
Sandy a lăsat în urmă pagube uriaşe.
Sandy a distrus o mare parte a ţărmului sudic din Long Island.
Am fost aici în timpul furtunii şi am văzut bărci smulse din dane
şi aduse pe ţărm, case inundate...
A fost înfiorător.
Sunt din Long Island. Aici am rădăcinile. E casa mea.
M-a durut să văd toate pagubele şi câte vieţi distruse...
A fost organizat un concert de caritate şi am fost contactat şi eu.
Am acceptat, deşi nu mai cântam pe atunci.
Cum să mă aud?
Puteam să-i ajut aşa.
Era modul meu de a contribui cu ceva.
Live de la Madison Square Garden, 12/12/12.
Concertul pentru victimele uraganului Sandy!
Au fost multe vedete.
Toată lumea venise.
McCartney, Daltrey şi Townshend, Keith Richards.
Când am participat la 12/12/12, Billy nu mai concertase de câţiva ani
şi nu era interesat să se întoarcă.
Sunteţi plini de energie.
O să fie bine. Trecem şi peste asta!
A ieşit pe scenă foarte emoţionat.
Nu mai cântaserăm de mult.
Avea patru cântece.
Vocea nu l-a trădat, formaţia a fost impecabilă.
A avut o voce de milioane.
Nu cred că ştia că are atâta energie.
Atunci ne-am dat seama că îşi revenise complet.
Era la fel ca odinioară.
Billy a făcut furori.
Mă uitam la TV şi mi-am zis:
"Cântecele astea nu sunt moarte şit îmbălsămate.
"Trăiesc. Încă rezonează."
Am urmărit concertul cu social media lângă mine.
Toată lumea făcea mişto de toţi cântăreţii de rock clasic.
"Tipii ăştia-s aşa de bătrâni. Suntem sătui de cântecele lor."
Singurul pe care l-au plăcut?
Billy Joel.
BILLY JOEL E MAESTRUL MUZICII!
Mulţi artişti din generaţia lui încearcă să arate ca în anii '70.
Cântecele lor prind mai bine dacă vă imaginaţi tineri cântându-le,
dar nu e valabil şi pentru Joel.
Cred că are multe cântece
pe care le poate cânta mai bine la vârsta lui.
Au o anumită sobrietate pe care vârsta lui o accentuează.
Ani de zile, criticii nu l-au plăcut.
Apoi unii l-au ironizat. "Billy Joel, Long Island."
Dintr-odată a izbucnit o explozie de apreciere sinceră.
Cântecele au trecut testul timpului.
El, compozitorul lor, primea respectul sincer al oamenilor.
Oamenii îl numeau comoara Americii şi nu o celebritate ridicolă.
Atunci a renăscut în lumea muzicii pop.
DISTINCŢIILE CENTRULUI KENNEDY, 2013
PREMIUL GERSHWIN PENTRU CREAŢIE MUZICALĂ, 2014
Îmi amintesc acele momente cu recunoştinţă.
Atunci mi-am dat seama că încă am ce oferi.
N-ar trebui să irosesc şansa.
Bună seara, New York!
E prima noapte din seria de concerte la Madison Square.
Nu ştiu cât voi concerta aici.
Agentul meu, Dennis, a venit cu o sugestie:
ce-ar fi să avem un spectacol permanent la Madison Square Garden?
Mi-am zis: "Sigur. O să umplem sala de vreo şase ori şi atât."
Credeam că, la un moment dat, n-o să mai fie nimeni interesat.
Dar cererea n-a scăzut.
Dimpotrivă.
Primul meu concert la Madison Square a fost în 1978.
Acum, aproape 40 de ani mai târziu, m-am întors în acelaşi loc.
Şi cânt cu aceeaşi formaţie cu care am cântat ani de zile.
Fac parte din familia mea.
Deveniserăm o formaţie de casă la Madison Square,
cea mai cunoscută sală pentru evenimente rock.
E un vis împlinit.
Am observat în fiecare seară noi generaţii în public.
Şi erau foarte zgomotoşi.
Adoră să-i cânte piesele.
Asta e tot ce contează, această experienţă colectivă.
Billy Joel e o parte din cultura New Yorkului.
Atunci de ce simţim că acest om, care e dintr-un anumit loc de pe planetă,
ne aparţine tuturor?
A fost născut pentru asta. Nici nu cred că ştie cât de talentat e.
Şi, deşi e un monstru sacru al muzicii, pare un tip obişnuit, abordabil.
Cântă din punctul nostru de vedere. E ca noi. Simţi adevărul.
Îi simţi sinceritatea şi forţa.
Long Island îl iubeşte.
E al 123-lea spectacol la care particip.
Muzica lui e o parte din viaţa noastră.
Vreau să-l văd pe Billy Joel lună de lună la Madison Square.
E muzica de pe fundalul vieţii noastre.
L-am văzut în 1990, la Yankee Stadium şi m-a dat pe spate. E o legendă.
Astăzi sărbătorim a 100-a oară
când biletele s-au vândut integral
la Madison Square Garden.
Să spunem lumii
Cum s-a stins lumina
Şi să păstrăm amintirea vie
A durat zece ani.
Am învăţat să-mi apreciez cariera şi puterea muzicii.
Mulţumesc!
Cât film mi-a mai rămas? Scuze! Staţi aşa!
E ora 21:00 sâmbăta,
Mulţimea se adună
Lângă mine stă un bătrân
Care iubeşte ginul cu apă tonică
Spune: "Băiete, cântă-mi o amintire
"Nu mai ştiu ce s-a întâmplat
"Dar e tristă, înduioşătoare Şi nu-i lipseşte nimic
"Când mă îmbrăcam ca un tânăr..."
Nu ştiu ce aş fi devenit dacă n-aş fi reuşit ca muzician.
Nu ştiu cum ar fi fost viaţa mea dacă n-aş fi descoperit pianul.
Face glume şi-mi aprinde ţigara
Dar ar vrea să fie altundeva
Zice: "Bill, cred că asta-mi face rău"
Şi zâmbetul îi piere de pe faţă
Au trecut 50 de ani de când muzica lui Billy Joel
face parte din cultura americană.
De ce sunt încă actuale piesele?
Nu vă lăsaţi călcaţi în picioare!
Cred că el a realizat tot ce-şi propune un muzician la început de drum.
...visul meu.
Şi totuşi, tema pieselor lui e această nemulţumire existenţială.
În adâncul sufletului lui încă mai caută ceva.
Şi asta e condiţia umană.
De aceea oamenii se regăsesc încă în muzica lui.
În piesele lui se regăseşte complexitatea vieţii pe care a dus-o.
Cred că muzica lui vorbeşte cel mai bine despre Billy.
Şi cred că asta şi-a şi dorit.
Îmi spunea întotdeauna:
"Dacă faci ce-ţi place, o să-ţi placă ce faci."
Ăsta e secretul vieţii.
Şi cred că, în ciuda tristeţii şi a greutăţilor îndurate,
el a făcut ce i-a plăcut.
Nu vă distraţi?
Asta l-a făcut să meargă înainte şi să cânte în continuare.
Cred că muzica mi-a salvat viaţa.
M-a motivat să trăiesc.
Speram ca muzica mea să rămână actuală.
Şi mă bucur că a rămas.
O parte din mine va trăi veşnic.
Am creat ceva. Am lăsat ceva în urmă.
Nu ştiu de ce ţin atât la acest aspect.
Aşa sunt eu.
Dar n-am terminat încă. Sunt la fel de pierdut ca toată lumea.
Încă mai caut.
Poate că nu le ştiu pe toate...
dar mă străduiesc.
Subtitrarea: Giana Stănculescu TransPerfect Media