Jaså, annan tonart.
En b-tonart.
Ett halvt steg lägre.
Jag gillar inte att bli styrd över.
Aldrig nånsin.
När jag växte upp var det:
"Du ska ta studenten, gå på college, skaffa jobb." Punkt.
Det fanns inget mål utöver det.
Jag tänkte: "Det är inte så jag vill att mitt liv ska bli.
"Jag vill göra nåt annorlunda."
Det är min livsfilosofi.
Vill jag så gör jag.
Jag behöver inte din auktoritet.
70-talets popartist, "The Piano Man", lever och frodas även på 80-talet.
Det kunde man se i Cincinnati i kväll.
Dan Royal var där.
Billy Joel är 33 och har spelat piano i 29 av dem.
Vissa påstår att hans karriär vände 1973 med låten Piano Man.
Han följde upp uppmärksamheten med en rad hits.
Men ett år sen kom en annan milstolpe: motorcykelolyckan.
Jag bröt handlederna.
Jag har inte full rörlighet i den.
Jag bör kunna böja handen längre men det går inte.
Och tummen krossades, så i den saknas en bit ben.
Det gör ont.
Men det här är rock'n'roll. Jag är ingen Vladimir Horowitz.
Senaste året har Joel skilt sig.
Man skulle kunna tro att det och olyckan borde dämpa honom lite.
Acceptera det med stillsam värdighet och elegans.
Jag vill inte leva!
Har ni tagit väl hand om Billy?
Ni har haft dispyter men har en ny manager?
Nej, de slår mig varje kväll.
Du vet motorcykelolyckan? Jag körde bilen.
För dem som tvekat är Billy tillbaka.
Det underliga är att folkmassorna verkar ha väntat.
Albumet Glass Houses var grymt att spela live.
Det hade starkare dynamik för att nå ut i större arenor.
Det låg närmare den rock'n'roll som fick igång mig när jag var ung.
Efter det albumet ville jag helt byta inriktning.
Jag låg i skilsmässa och omvärderade allt i livet.
Jag ville göra nåt mer seriöst.
Jag gick in i studion i fjol för att göra det albumet
men blev inte klar på grund av motorcykelolyckan.
Den sabbade planeringen helt.
Det tog lång tid att göra, men det var värt det.
Billy är inte så tålmodig när skivor ska spelas in i studion.
The Nylon Curtain var undantaget.
Jag ville skapa ett mästerverk.
Normalt användes studion för att spela in nåt man skapat.
I det här fallet skapades mycket i studion
med hjälp av tekniken för att slutföra låten.
Jag experimenterade med att använda studion som instrument.
Han skapade stämningar och ljudlandskap, som i Scandinavian Skies.
Det var en otroligt fruktsam tid musikaliskt och kreativt för Billy.
De började ändra vad jag hörde i hörlurarna.
Rösten lät annorlunda, ekot lät annorlunda.
"Det kan jag skriva efter."
Det är så jävla skumt och avantgarde.
Jag ville skapa nåt där soundet var lika viktigt som själva noterna.
För Pressure hörde jag nån Tjajkovskij-liknande...
Jag ville höra mandoliner och balalajkor.
Phil Ramone hittade några ryska balalajkaspelare
och tog dem till studion.
Det var rätt konstigt att se snubbar med gamla instrument i studion.
Men det var väldigt fräckt och lät fantastiskt.
"Sex balalajkaspelare? För vad då?" I en halvcirkel...
"Du skämtar." "Nej, vi vill ha det."
Jag är nog mest stolt över det albumet som ett musikaliskt konstverk.
Det var en övergång i mitt låtskrivande.
För musiken ledde mig mot att skriva en annan sorts låttext.
Det kan inte bara handla om kärlek och flickvänner.
Det måste vara allvarligt, för musiken var allvarligare.
Jag var vuxen nu. Jag var inte i 20-årsåldern längre.
Det handlade inte bara om rock'n'roll utan om världen.
Det var Reagans era, som skulle vara en utopi,
men mycket pågick under ytan.
Löftet om USA hade brustit. Saker höll på att förändras.
Vi bor här i Allentown
Och de stänger alla fabriker
Stålindustrin i Pennsylvania var döende. Folk gick arbetslösa.
Det var rubriker varje dag.
...i Allentown
De har tagit upp allt kol ur marken
Han började vända uppmärksamheten mot låtar som Allentown.
Kameran zoomade ut och visade oss en viss plats vid en viss tid.
Alla hade en hyfsad chans
Att ta sig lika långt som sina pappor
Jag tror att han lyckades med det mesta av vad han ville uppnå.
Det var absolut en Billy Joel-låt och en låt om nåt som var större än han.
Det börjar bli svårt att stanna
Och vi bor här i Allentown
Låtens egalitära karaktär, kopplingen till arbetarklassen,
den är viktig i hans musik.
Folk relaterar till hans musik.
Han vet vad som berör folk, för han har själv känt det.
Han har passionen
och jag tror att den härstammar från musikens renhet.
Han bryr sig om den mänskliga upplevelsen. Inget skitsnack.
Han skrev låtar om viktiga saker.
Vi blev själsfränder
På Parris Island
På The Nylon Curtain finns en låt
som jag skrev åt mina vänner som stridit i Vietnam.
De ville att jag skulle skriva en låt om dem.
"Men jag stred inte i Vietnam. Jag är inte trovärdig nog."
"Vi berättar hur det var."
Skarpa som knivar
Vi ville så gärna Få viga våra liv
Inga låtar hade skrivits ur soldaternas synvinkel.
Killarna där borta som blev beskjutna hela dagarna.
Inte om huruvida kriget var fel. Bara: "Hur kändes det?"
Vi höll fast vid varandra
Som bröder
All konst har politisk betydelse.
Men Billys låt var mindre politisk än bara ren attityd.
Billys "arg ung man"-grej var inget mer än det.
Det var ingen arg ung aktivist.
Nåt jag gillar med Billys skrivande är att han aldrig säger nåt rakt ut.
Det är delvis därför låtarna håller än.
Vi kommer att gå under tillsammans
Ja, vi kommer att gå under tillsammans
Goodnight Saigon får mig inte att tänka på Vietnamkrigets socio-politiska följder
utan på killarna i låten.
När Billy Joel är som bäst skriver han om människor, inte ideal eller koncept.
Tack.
Ni har varit fantastiska.
Jag har aldrig gillat att bedriva politik på scen.
Folk vill ha en paus från det. Det fattar jag.
Men ibland händer saker som man inte bara kan ignorera.
När jag bar davidsstjärna runt en vecka efter Charlottesville,
Unite the Right-massmötet...
Judar ska inte ersätta oss!
Jag var tvungen att göra nåt.
Jag var arg. De marscherade genom en amerikansk stad
och sa: "Judar ska inte ersätta oss."
Vi stred mot såna människor i andra världskriget.
Och sen säger Trump: "Det fanns goda människor på båda sidor."
Där var folk som var väldigt goda människor, på båda sidor.
Han borde ha sagt: "De är dåliga människor."
Det går inte att förmildra. Nazister är inte goda människor. Punkt!
Jag var väldigt arg och behövde göra nåt.
Men jag ville inte predika på scen och säga: "Det här är fel."
Så jag bar davidsstjärna för att säga
att oavsett vad som händer kommer jag alltid att vara jude.
NÜRNBERG, TYSKLAND 1930-tal.
Jag är jude.
Pappa växte upp i Tyskland i en välbärgad familj.
Jag fick bara träffa mina farföräldrar några få gånger.
De var väldigt stolta att vara tyskar.
De var inte utövande judar.
Pappa firade sin bar mitzva, men det var allt.
De gick inte till synagogan.
Men i Tyskland, om familjen var judisk var man jude.
Min farfar, Karl Joel,
hade ett företag som hette Joel Macht Fabrik i Nürnberg.
Fabriken tillverkade textilier och kläder.
Det gick väldigt bra för företaget tills nazisterna kom till makten.
De var förmögna.
De bodde i ett fint hus intill en park.
Det var i den parken som nazisterna höll sina massmöten.
Vi bär på det bästa blodet
och det vet vi!
Vi är fast beslutna att behålla makten över nationen
och aldrig släppa den!
Pappa tittade ibland in över staketet när de höll sina antisemitiska tal
och såg vad som pågick.
Jag kan inte föreställa mig traumat av att se SS parad som hyllar de idealen.
Han föddes 1923 så han var tio när Hitler blev rikskansler.
Det hände hemska grejer.
Tyska regeringen upphävde samtliga judars medborgarskap.
Man fick inte sitta i parken.
Inte gå nedför gatan.
Man hade inga rättigheter alls.
De judiska barnen fick sitta separat i klassrummen.
Till slut fick han inte ens gå i skolan.
Tidningsredaktören Julius Streicher hade några antisemitiska tidningar han gav ut.
Der Stürmer var den främsta.
De angrep min farfar.
De kallade honom "Juden Joel".
Till slut påverkade alla nya lagar och antisemitiska tidningar företaget.
Allt de skickade ut skulle märkas med "J" för "jude".
Jag vet inte varför han trodde att han kunde övervinna det
för det började bli uppenbart att inga judiska företag skulle överleva.
Han måste ha varit optimist
eller så vägrade han bara att inse det.
De tvingades sälja företaget för en spottstyver.
För en bråkdel av vad det var värt.
Till en man vid namn Neckermann.
Men Neckermann betalade aldrig.
Farfar förhörde sig om vad han skulle göra för att få betalt
och fick svaret: "Vi ska göra upp räkningen."
Han varnades i sista stund. "Se upp, de kommer att döda dig."
Farfar insåg att detta var slutet. "Bäst att dra medan jag kan."
Och han hade tur. De lyckades ta sig till Schweiz, vilket många inte kunde.
Hade de blivit påkomna på tåget med handlingar där det stod "jude",
hade de direkt skickats till ett koncentrationsläger.
De tog sig ut. Rena miraklet.
Det ironiska är att när Neckermann tog över företaget
började tillverka de randiga pyjamasar
som fångarna i koncentrationslägren tvingades ha.
De tillverkades av Joel Macht Fabrik.
Jag visste inget om det förrän jag var runt 25.
Det är fortfarande mycket som jag försöker pussla ihop.
Jag träffade inte min pappa alls
från åttaårsåldern tills det att jag var runt 25.
Jag försökte ta reda på var han bodde
och hur jag kunde kontakta honom, men ingen visste.
Här står jag vid vägs ände
Vad gör jag nu?
När jag var 21 eller 22 åkte jag till Europa.
Jag spelade på klubbar, på små barer och ställen där man kunde bli sedd.
Jag tänkte att jag kanske kunde hitta min far för han hade aldrig hört av sig.
Inga kort, inga telefonsamtal, inget.
Jag undrade om han ens levde.
Dagen jag skulle åka hem till USA fick jag ett telegram.
"Vi har hittat din far."
"Gud! De har hittat min pappa! Var? Hur..."
Jag fick veta att han bodde i Wien.
Jag begav mig till hans lägenhet och där var en liten blond pojke.
Jag fick veta att jag hade en halvbror.
Jag träffade Bill när jag var fem år.
Jag minns den dagen.
Det var första dagen i skolan och den var precis över.
Han läste en godnattsaga för mig.
Jag såg foton på min far där han lekte i snön och åkte skidor.
"Det gjorde du aldrig med mig.
"Vad har jag gjort dig? Varför hörde du aldrig av dig?"
Jag hade motstridiga känslor angående det.
Men han hade ett mycket underligt liv.
Han stred i USA:s armé under general Patton.
De befriade Dachau.
Jag försökte få honom att berätta men han ville inte prata om det förflutna.
Jag fick höra det mesta av min bror.
Han var där första veckan efter att lägret befriats
och såg alla hemskheter.
Det gav honom djupa trauman.
Sen fick jag veta om min fars familj.
De hade jagats.
Många släktingar hamnade i Auschwitz. Majoriteten av vår släkt mördades.
Jag besökte gravplatsen där familjen Joel ligger begravd.
Jag visste inte ens att jag hade så många släktingar.
Det bubblar upp en ilska inom mig ibland. "Varför? Ingen har gjort dig nåt."
Men de utplånade min familj. Jag hade gärna lärt känna några av dem.
Min far höll saker för sig själv. Han hade ett mörker i sig.
När jag var barn sa han en gång: "Livet är en kloak."
Snacka om kass syn på livet.
Han gillade aldrig riktigt USA efter att han flyttade dit.
Han tyckte att det var för kommersiellt. Att det saknade kultur.
Och antisemitismen han möttes av gjorde honom rätt bitter.
Och när mina farföräldrar valde att flytta hem till Tyskland
så skilde sig mina föräldrar ungefär då
och han flyttade hem till Europa.
Jag var där när Billy träffade sin pappa.
Han far kom in. Ingen sa nåt, men man såg ångesten.
Det var ansträngt.
Hur återknyter man kontakten med sin far? Med sin son?
Vi var för blyga för att prata med varandra.
Vi bara tillbringade tid i varandras närvaro
i ett försök att värma upp och ta reda på hur vi kunde kommunicera.
Ingen av oss visste.
De tankarna hängde kvar.
En dag satte jag mig ner och började skriva en låt.
Den här är för min far. Nu kör vi.
Sakta ner, vettlösa barn
Du är så ambitiös för en yngling
Men om du är så smart
Varför är du då fortfarande rädd?
Var brinner det? Varför är det så bråttom?
Kyl ner dig Innan din låga brinner ut
Du har så mycket att göra...
Jag har haft ynnesten att lära känna Billy personligen
och Billy genomlevde många trauman som ung.
Man kan se en skymt av det i några av Billys låtar.
När ska du inse
Att Wien väntar på dig?
"Wien väntar på dig"? Jag antar att det var vad jag sökte.
Min far bodde ju där. Jag vet att jag sökte honom.
Men förutom det är det världens musikaliska huvudstad.
Så det har flera betydelser, många lager.
Det är det liv du lever
Du är så ivrig Att du glömt vad du behöver
Jag tror att Billys historia är mycket djupare psykologiskt
än Billy vill inse.
Vissa trauman lägger man aldrig bakom sig
och det finns vissa drivkrafter i livet som man ibland inte ens är medveten om.
Men hans drivkraft härrör nog från viljan att lära känna sin far genom musik.
När ska du inse
Att Wien väntar på dig?
Tack.
Nu vill jag prova att spela piano med min far, om han ställer upp.
Det fanns alltid ett visst avstånd.
Han lät en inte komma för nära.
Jag ville stå nära honom. Jag ville att han skulle vara stolt.
Jag ville prata med honom om musik och livet.
Men det uppstod aldrig nåt starkt band.
Det kom inget magiskt ögonblick.
Det är en besvikelse.
Var är orkestern?
Skulle inte det här vara en musikal?
Här är jag på balkongen
Hur fan kunde jag missa ouvertyren?
Where's the Orchestra var sista låten jag skrev för albumet The Nylon Curtain.
Trots allt
Jag inte har nån som helst
Aning alls
Den handlade om besvikelse.
För mig summerar den livet.
Livet är ingen musikal utan en grekisk tragedi.
Var är orkestern?
God natt, D.C. Ta inte skit från nån.
The Nylon Curtain utmattade mig emotionellt och fysiskt.
Jag kände mig nära döden.
Jag hade turnerat år efter år.
Skrivit, spelat in, turnerat, i all oändlighet.
Jag hade aldrig tagit semester.
Jag pratade med Paul Simon, som var min vän.
Han sa: "Du kan väl åka till Saint Barts i Västindien?"
Det var okänt för mig. "Där är jättelugnt. Du lär älska det. Ingen stör en."
Jag tog hans råd och åkte till Saint Barts.
Jag trodde att det var en sömnig ö.
Christie Brinkley har gett sig in i modellvärlden.
Stjärnskottet från Kalifornien har tryckts på över 100 tidningsomslag.
Jag var på en fotografering i Saint Barts.
En i teamet kom springande och sa:
"Gud, hörni! Billy Joel är vid hotellet!"
Vi jäktade dit, och där satt han vid baren.
Nåt jag älskar med Billy är att han bara är bekväm med ett piano i rummet.
Han spelar inte för andras skull. Det är som hans snuttefilt.
Så det är föga förvånande, han är på Saint Barts, i en bar,
där är ett piano, han sätter sig för att spela, tittar upp
och ser fantastiskt vackra modeller stirra på honom.
Han var hemskt solbränd.
Han hade hawaiiskjorta på sig, typ semesterskjortan.
Jag tänkte: "Gud, vad underbart. Tack så mycket, herr Piano."
Han fick mig direkt att skratta. Han var så rolig.
"Låt mig spela några låtar för er."
Jag satte mig bredvid honom på pianobänken och han sa: "Vad gillar du för musik?"
Och jag börjar direkt...
Jag står för sången och Billy bara: "Okej. Visst."
Han spelar och jag sjunger.
Och in kommer Elle MacPherson. Hon är ett stort Billy Joel-fan.
Hon har en fantastisk kropp
och slänger runt den för att få hans uppmärksamhet.
Så jag flirtar med Elle och Christie.
Plötsligt kommer en ung tjej fram och säger:
"Jag kan också sjunga."
"Visst, säkert." Typ: "Stör mig inte, tös."
Denna unga vackra flicka avslöjar en otrolig röst.
Det var Whitney freakin' Houston!
Det var hennes första jobb som modell.
Det var fantastiskt.
De var alla vackra och modeller.
Jag var bara nån solbränd pajas som spelade piano.
Sen fick Billy till slut chansen att sjunga några låtar.
Han var bara så himla kul
och rolig, och rosa och glänsande.
Det var nåt väldigt älskvärt med honom.
Vi hade jättekul, skrattade, pratade och så.
Så vi beslutade att hålla kontakten.
Båda bodde i New York City
och vi började umgås och gillade varandra.
Jag sa till mamma: "Jag träffar en kille som är så rar
"men han är inte riktigt min typ.
"Han har typ den där Long Island-hårhjälmen.
"Men han är intressant och kul."
Hon sa: "Gumman, du kan ändra hans frisyr, du kan ändra hans skor.
"Men sitter hans hjärta på rätt plats bör du följa ditt."
Så vi gick på en riktig dejt, till en Beach Boys-konsert.
Givetvis bjöds Billy upp på scen.
Det var nåt rart och gammalmodigt med honom.
Det var så vår vänskap förvandlades till en romans.
Jag dejtar en vacker supermodell, och vem är jag? Jag är från Hicksville.
Vad gör vi med varandra?
Men det var en produktiv tid.
Jag skrev många låter för henne. Hon var en musa.
Det var som att vara tonåring igen.
Jag kände samma känslor jag känt när jag först upptäckte romans och kärlek.
Vi har jättekul!
Det var kul att ha en vild romans som i viss mån förvandlades till musik.
Jag ville göra nåt enkelt, dumt och glatt.
Så jag gjorde An Innocent Man
som är en hyllning till musiken jag lyssnade på som tonåring.
Låten An Innocent Man gjordes i samma stil som The Drifters.
Med Uptown Girl ville jag återskapa The Four Seasons med Frankie Valli.
Vi hade alla spelat i barband
och det var som 50- och 60-talet igen.
Det var musiken vi spelade när vi var unga.
Vi hade skitkul när vi gjorde låtarna.
Alla låtar på An Innocent Man kom till väldigt snabbt.
De bara...
"Jag känner så här, så då skriver jag så här. Punkt."
Billy Joel är mitt i en landsturné som sålde slut innan hans ens kommit iväg.
Vi har en helt ny publik.
Många yngre som inte känner till Piano Man, eller ens The Stranger,
som kanske bara känner till musikvideorna från Pressure och Allentown
och de nya vi gjorde för An Innocent Man.
Så har de upptäckt mig, vilket är toppen.
Billy är fantastisk.
-Hur gammal är du? -16.
Det var tidigt 80-tal, när MTV uppstod.
MTV Music Television!
Musikvideor dygnet runt!
Billy gillade inte att göra musikvideor.
Han ville att musiken bara skulle måla luften
och att folk skulle använda sin fantasi, som är gränslös.
Dessutom tyckte han inte att han var matinéidolen musikvideorna behövde.
Vi vill ju se bra ut inför kameran. Och Paula ser till att vi gör det.
Men han förstod att de var viktiga, så videorna blev en stor del av karriären.
Det här är ingen musikvideo, utan en liten spelfilm.
En tre minuter lång film.
Jag hade nyss börjat producera musikvideor och hade mitt eget lilla bolag.
Jag ringde Billy och förklarade.
-Tystnad! -Tagning!
Första låten de ville göra var Tell Her About It.
Dennis Arfa, Billys agent, sa: "Jag kan fixa Rodney Dangerfield."
Det här är Rodney Dangerfield.
Jag syns på MTV i världspremiären av Billy Joels musikvideo.
Vi gjorde Tell Her About It som blev jättebra.
De gjorde några av den tidsperiodens bästa musikvideor.
Jag är Billy Joel och ni ser mig på MTV Music Television.
Nästa musikvideo var Uptown Girl.
"Vi har med Christie", sa Billy.
Jag sa: "Hon syns i tidningen med dig var dag. Det är bara logiskt."
Jag frågade Christie, och hon sa: "Ser du det här? Det här kostar."
Jag sa: "Du är bara med en kort stund.
"Vi står för frisörer och smink. Bara säg åt Billy att du vill vara med."
Och det gjorde hon.
Med en överklasstjej
Jag har sett henne I sin överklassvärld
Hon är trött På fina leksaker
Och alla presenter Från överklasskillar
Hon har ett val
Jag var bekväm i bensinmackskläderna för jag hade jobbat på en mack.
Så länge en passionerad person kan
Nu vill hon ha en medelklasskille
Som jag
Och när hon går
Är hon så snygg
Och när hon pratar
Säger hon att hon är min
"Jag vill inte dansa", sa Billy. "Du ska bara från A till B med lite stil."
Den var uppsluppen och visade hans kändisstatus.
Överklasstjej
Hon är min överklasstjej
De var det mest inflytelserika kändisparet vid den tidpunkten.
Den ultimata rock- och popstjärnan och världens främsta modell
tillsammans i en musikvideo som är legendarisk än idag.
Uptown Girl var en enorm succé globalt.
-Är det du som sjunger Uptown Girl? -Ja.
Vilket momentum... Albumet hade fyra hitsinglar.
Men kritikerna gillade inte det.
'Innocent Man' är outhärdlig
Särskilt på tidigt 80-tal, om folk kände att nåt inte var "rock'n'roll"
så fick det viss kritik.
Alla rockkritiker var helt upptagna av bluesbaserad rock.
Billy Joel passade inte i den mallen
och därför struntade de i eller föraktade honom.
Det hade vi gemensamt med Bill. Många dåliga recensioner.
Jag tog det personligt. Det sved.
"Vem är de egentligen? De känner inte mig."
Jag vet att han avskydde rockkritikerna, att de retade gallfeber på honom.
Åt helvete med dem.
Alla som kritiserade Billy, var är de nu?
Var är alla dessa människor som visste så mycket
om vilken musik vi bör skapa?
Billy la så mycket av sig själv i låtarna. Många av dem var självbiografiska.
Han liksom blottade sin själ för världen
för att nån sen ska avfärda det helt.
Sånt gör ont.
Trots 40 miljoner sålda album, fem Grammy och över ett dussin singlar som sålt guld
har kritikerna sällan rosat Joel.
Kritikerna hävdar att hans olika stilar berövar honom en sann identitet.
Andra kallar honom en fantasilös härmapa, en slags musikalisk kameleont.
Kritiken har förståeligt nog gjort Billy Joel lite defensiv.
Det är inte dåligt. Det är renässans.
Jag förändras konstant. Jag är intresserad av all musik.
Om man inte gillar Billy Joel
blir hans mångsidighet faktiskt en svaghet.
Många kritiker såg Billy Joel nästan som en kappvändare.
En kille som saknar egen identitet, som gör allt för att spelas på radio,
som jagar alla trender.
Visst, han skriver bra låtar, men han är inte originell.
Kritikerna gillade inte Billy Joels musikalitet.
För dem var musikalitet ett fult ord.
Men trots eklekticismen i hans influenser finns det en autenticitet hos honom.
Och folk gillar den.
De tycker att de känner honom och reagerar på vad han säger och känner.
Studerar man Billy Joels låtar så ser man att han går rakt på sak.
Han skriver inga obskyra låttexter.
Han är väldigt rättfram och väldigt öppen.
Man vet precis hur han känner och vad han säger.
Jag ägnar mig inte åt metaforer och liknelser.
Jag skriver som jag pratar och tänker.
Det är nog ännu ett skäl till att kritikerna ser ner på honom.
Men det är precis vad några av de största låtskrivarna under popens era,
från "den amerikanska sångboken" gjorde.
Han är en av få samtida låtskrivare
som kan skriva en standard enligt reglerna.
Vers, refräng, vers, refräng, stick, tonartsändring, coda.
Den konsten håller på att dö ut.
Han skriver strukturerat och det gillar jag verkligen.
Det är nog också vad som får låtar att hålla.
Många kritiker ogillade An Innocent Man. Än sen då?
"Jag vill skapa vad jag är intresserad av, vad jag själv vill höra."
Den bästa rock'n'roll-föreställningen nånsin!
Billy!
Tack, Billy!
Det var första gången jag såg honom på ett tidningsomslag med armen runt nån.
Sen kunde paparazzi inte få nog av honom. Det exploderade.
Där har ni dem, Londons paparazzi.
Åren med Christie var jätteintensiva.
Han blev en kändis.
Jag tror aldrig att han blev bekväm med det.
Christie, vill du titta hitåt?
Vårt första bråk handlade om att vi omringats av paparazzi
och Billy var väldigt otrevlig.
Jag sa: "Det är lättare att bara le.
"Nu får de en bild av dig där du... Och de publicerar såna!
"Om du ser kameran, bara le så får de sin bild och lämnar oss i fred."
Vi brukade skämta varje gång vi såg en kamera.
Jag poserade och han...
Vi började tramsa så överallt.
Jag minns att de gick ut på dejter och att jag sa typ:
"Ska ni gifta er?"
Han sa: "Tycker du att jag borde det?" Och jag sa:
"Ja, det tycker jag. Det tycker jag att du borde."
Poprock-sångaren Billy Joel gifter sig i kväll i New York.
Bruden är modellen Christie Brinkley.
Vi ville gifta oss i hamnen
med New Yorks silhuett och Frihetsgudinnan.
Bröllopet var toppen. Alla kom. Jag, Steve och Brian var i brudföljet.
Han gav mina vinylskivor till dj:n som spelade den musiken.
Det var många gäster.
Folk från skiv- och modellbranscherna, hela bandet var där,
vänner och familj...
Det var väldigt kul och glamoröst.
Det var stort. Typ: "Det här är berömmelse."
Idag är 15 december 1985
och det här är vår nya hemstad East Hampton.
Visst är den vacker?
Hej! Nu kör vi in på vår uppfart.
De första par åren var så kul, det var fantastiskt.
Här kommer den! Hurra!
Vi tog oss hem igen, de två seglarna. Hurra!
Nån ser lite tjockare ut nu.
Bara fyra veckor kvar.
Tre, och ett par dagar.
Tre och några dagar.
Det är den 16 december så nästa gång vi filmar
kanske vi förtäljer historien.
Omslagsflickan Christie Brinkley och sångaren Billy Joel är nu föräldrar.
Igår kväll födde Brinkley en liten flicka på tre kilo på ett sjukhus på Manhattan.
Man blir aldrig helt vuxen förrän man upplevt att vara förälder.
Plötsligt står man själv inte i centrum längre.
Ens perspektiv förändras helt.
Ovillkorlig kärlek.
Jag hade aldrig känt nåt sånt förrän jag höll detta lilla barn.
Det är viktigare än jag. Det är allt. Det är framtiden.
Och ansvaret är mitt. Bäst att se till att jag inte klantar mig.
Då kör vi.
Det här är en tid att minnas
För den varar inte för evigt
Jag hade ingen pappa.
Jag ville vara pappan jag inte hade.
Det var viktigt för mig.
-Hej! -Hej!
Jag växte upp i East Hampton.
Jag tänkte: "Oj, mina föräldrar är väldigt populära."
Jag visste inte att det var mina föräldrar som var kändisarna.
Jag trodde att jag var stjärnan, för det var så de behandlade mig.
De filmade mig jämt och peppade mig
och gjorde mig till stjärnan i sina familjemusikaler.
Pappa, pappa, pappa, pa!
Det är jag det.
Pappa, pappa!
Billy brukade sätta sig vid pianot och börja spela
och hon anpassade sig efter pianots melodi och började sjunga.
Vi sjöng varje dag.
När farmor, "Nanny Roz" för mig, levde så sjöng hon jämt.
Hon fullkomligt älskade musikteater.
Det var en låt från musikalen Teaterbåten:
För han är min Bill...
Hon döpte pappa efter den låten.
Roz var unik.
När hon och Billy träffades så älskade de att sjunga Broadway-låtar.
Och de växlade accenter.
Du kommer aldrig över på kaffe längre.
De älskade att ha föreställningar tillsammans.
En för min älskling
Och en färdknäpp
Farmor var extremt extrovert, nästan överdrivet.
Hon hade en bottenlös brunn inom sig med känslor som bubblade upp.
Hon kunde börja sjunga på nåt
och sen bli överväldigad av alla känslor och börja gråta.
Hon var oförutsägbar. Väldiga humörsvängningar.
Det var jobbigt för honom att hans mor var så oberäknelig.
Men han kände nog enorm sympati för hennes situation som ensamstående mor.
Hon fanns alltid där. Alltid.
Hon var min första pådrivare.
Hon var min förkämpe.
Han älskade henne i vått och torrt.
Och hon var så stolt att han var så framgångsrik
och reste hit och dit i världen.
Där är Big Ben, Alexa. Ser du den stora klockan?
Torcello, Venedigs första huvudstad.
Jag älskade att turnera.
Jag älskade att ingå i den stora turnerande familjen.
Så jag försökte följa med så ofta jag kunde.
Jag kände att det var viktigt att Billy fick den tiden med Alexa.
-Får fansen allt de vill ha? -Inte allt.
Hon har grejer i logen, sminkgrejer, fina grejer.
Folk gillade dem verkligen som par.
Det var väl kul att se att motsatser kan dras till varandra.
-Jag är John Malkovich. -Jag är Billy Joel.
Jag måste säga att jag beundrar att du är gift med Cindy Crawford.
Jag är gift med Christie Brinkley.
I dina drömmar.
Jag hade släppt The Nylon Curtain och sen An Innocent Man.
Jag hade fått en liten dotter.
Jag ville inte slita på ensam i ett rum och försöka hitta på låt efter låt.
Jag ville vara med familjen.
Så jag försökte dra ner på jobbet några år.
Men jag visste att jag nån gång skulle behöva börja jobba igen.
Kör stämman.
Det var motigt att skriva.
Jag hade inte samma ambition som med de tidigare albumen.
Det hörs.
Men jag måste komma på ett stycke till. En stick eller...
När jag skriver ser jag ofta pianot som en svart best med 88 tänder
som försöker bita av mig händerna.
Ingenting kommer till mig.
Och när det börjar lossna
så måste jag se till att hålla fast vid det tills jag är klar.
För idétorka är hemskt.
Jag har alltid skrivit ensam. Det är väldigt ensamt.
Jag behöver ensamhet när jag skriver, annars blir jag distraherad.
Jag måste ner i min grotta, som en grottmänniska.
Jag blir grinig, vresig, sur.
Jag går igenom en massa känslor.
Jag känner mig helt isolerad från omvärlden.
Men det måste vara så om jag ska skriva själv.
Jag måste vara i ett vakuum.
Det är ett ensamt jobb.
Mitt huvudsakliga språk är musiken. Musiken har alltid ett budskap.
Redan innan låttexten börjar finns där ett budskap.
Men konsten är att hitta det och klura ut vilket det är.
Trummorna låter kanon här inne.
Hör du inte trummorna?
-Låter det bra? -Fantastiskt.
-Du kan gå hem, Lib. -Sjung.
Kom igen, sjung.
Jag fick höra av Phil Ramone, som var vän med Ray Charles,
att Ray ville göra en låt med mig.
"Har du nån idé för vad du kan skriva åt Ray och dig?"
Jag avgudade Ray Charles.
Han är nog min favoritsångare genom alla tider.
Jag tänkte: "Jag skriver en låt om nåt vi har gemensamt."
Vad har varit det mest konsekventa inslaget i våra liv?
Pianot.
Vi flög till Los Angeles för inspelningen och in kom Ray Charles.
Jag blev nästan som förstenad.
"Gud. Det är verkligen han. Det är Ray Charles!"
Jag tänker att du sjunger "I've come far from the life..."
Jag avslutar sticken. Ska jag fortsätta sjunga?
Phil Ramone sa: "Ni kan väl båda spela lite."
Det var en isbrytare.
Det är ett band mellan två människor.
Vi har båda ett mycket känsloladdat band till instrumentet.
Och nu ska jag sjunga med Ray Charles!
Jag var så nervös.
Hon finns alltid där.
Hon är den enda som kan
Min lilla flygel
Är allt jag behöver
Jag älskade metaforen med pianot som en livslång kärleksaffär.
Jag avgudar den låten.
Och att få Ray Charles att sjunga med honom... Genialt.
Allt som krävs
Är mina händer
Och den här flygeln
Den är god mot mig
Där satt den.
-Det var bra. -Super.
Soup time.
-Soupe du jour, jajamän! -Så blir det när man slappnar av.
Jajamän. Där satt den.
Efter The Bridge turnerade vi världen över.
-Vi spelade överallt. -Mycket i Frankrike.
-I Holland. -Flög till London.
Vi spelade i Berlin 1989 när Berlinmuren revs.
Vi var första bandet dit när Tyskland återförenades. Jag höll ett helt tal.
Min känsla var att du alltid ville till nån unik plats
där folk inte fick uppleva sånt här.
Du tackade ja till spelningar som andra nekade, som Ryssland.
Vad vill du uppnå under de här två veckorna?
Få många nya vänner, helst göra folk glada med min musik
och skapa nåt jag kan bygga vidare på.
Den här mannen bjöd precis hem oss.
-Du har bra musik. -Tack.
Popmusik är det gemensamma språket för unga i alla länder.
Politikerna verkar inte kunna nå dem.
Ibland är det nog artister som måste öppna för dialog.
Hej då. Tack.
Vi fick en fantastisk publik som ville höra rock'n'roll.
De ville rocka loss.
Det var ryssarnas sinnelag.
De ville hänga med oss.
Vodkaflaskan ställdes på bordet och korken kastades.
De hade inte skruvkorkar på vodkan.
Det var nåt man tog av och kastade.
"Har ni ingen kork ni kan sätta på igen?"
"Varför?"
"Varför då?"
Publiken älskade när jag slog sönder pianot.
De hade aldrig sett nåt sånt.
"Rika amerikaner, de har sönder sina instrument."
"Är han arg på oss?"
"Vad ska du ha sönder ikväll?"
Det är pappa, Alexa! I en helikopter!
Det är pappa!
-Jag kom hem från Leningrad i förrgår. -Hur känns det?
Jag är så glad att jag bor i USA
Hully gully
Skönt att vara hemma.
Nu ska vi ut och köra igen. Den här gången till Maine.
Hittills har vi kommit hit. Bantam Lake.
Christie, vill du visa dem Bantam Lake?
Vi tog för oss att köra längs kusten från Maine
och sicksackade in och ut från havet.
Det var en magisk resa. Vi upptäckte små byar.
Menemsha är en stad i min smak...
Det roliga var att i varje ort vi besökte så sa antingen servitören eller ägaren:
"Visst ja! Ni äger herrgården längre upp längs gatan."
"Nej, det gör vi inte."
Sen sa de: "Jodå! Ni köpte en häst av mig."
"Nej, det gjorde vi inte."
Intressant.
Jag är glad att vi håller oss i området i stället för att köra längre ner.
För det skymmer snart.
Vi sprang på folk som sa:
"Ni köpte ett gammalt hotell i North Carolina", eller nåt sånt.
"Nej, det var inte vi."
Jag började få en känsla av
att hans manager köpte saker med hans pengar.
Jag tänkte: "Wow, han flyger överallt med en privatjet.
"Han köper en massa tävlingshästar.
"Och alla tror att vi äger fastigheter nära dem."
Jag vet att du har bekymmer
"Det är nåt som inte stämmer."
Men jag har egna problem
Jag sa till Billy: "Frank Weber stjäl från dig."
Det ville han inte höra.
Jag hade en lägenhet på Manhattan
och jag åkte och tittade på ett hus som behövde renoveras.
Jag fick höra att det var problem med kostnaden för det.
Folk jag kände i musikbranschen sa:
"Det ska inte vara några svårigheter för dig att ha råd med det.
"Du har precis haft en massa hittar. Var är alla pengar?"
Jag kunde inte svara på det. Jag hade inte hållit koll.
Det faller regn i varje liv
Billy ringde och sa: "Jag har inte råd med huset."
Jag sa: "Men Frank har råd med sitt?"
"Han har inte mina utgifter." Jag sa: "Du är så naiv, Billy."
Vi går alla i mörker ibland
Frank hade blivit hans förtrogne och pålitlige rådgivare.
Billy sa att han var pank.
Det var absurt med tanke på var han befann sig i karriären.
Nåt var fel.
"Du har haft skivor på topplistorna och turnéer. Du bör vara rik.
"Varför är du inte det? Vad är problemet?"
Och han svarade: "Sköt ditt eget, för fan."
När jag först tog upp det sa han:
"Du, jag har känt honom jävligt mycket längre än jag känt dig."
Han såg Frank som familj, familjen han valt.
Jag sa: "Jag älskar dig och försöker skydda dig.
"Jag ser folk stjäla från dig."
Billy litade på honom.
Han litade mer på honom än mig.
Det gjorde självklart ont att höra det.
Jag sa: "Skaffa en revisor.
"Jag säger inte att nåt är fel, men nån bör titta på det."
Jag lät göra en granskning.
Efteråt fick jag veta att jag inte var i närheten så rik som jag borde vara.
Det slog enormt hårt.
Jag borde ha varit god för så här mycket men var god för det här.
Igår stämde Joel sin manager sen 1980, Frank Weber, på 90 miljoner dollar.
En oberoende granskning av Weber och hans företag
Frank Management fann att
"Weber använde Billy som sin personliga bank".
Det är illa nog att managern tidigare var Billys svåger
men han är även gudfar till Billy Joels dotter.
Skatteskuld på fem miljoner dollar, jag var inte så rik som jag trodde...
Det var förkrossande.
Billy kan vara blint lojal, och det var han mot Frank.
Långt om länge bröts den lojaliteten.
Det var en känslomässig chock.
Om jag inte kan lita på att han ska se till mitt bästa...
Hur korkad var jag?
Hur naiv kan man vara?
Det var deprimerande.
När Billy anlitade mig hade han inte ens alla upphovsrätter.
Under min ledning fick vi tillbaka alla upphovsrätter till hans musik.
Frank Weber hävdar att han alltid agerat för Billy Joels bästa
och blev helt överraskad av stämningen.
Billy brukade säga att han skulle sköta musiken
och jag skulle sköta affärerna.
Frank nekar till anklagelserna och menar att investeringarna i fråga misslyckades
på grund av lågkonjunkturen och andra faktorer.
Det var en livsomvälvande och tragisk händelse för pappa.
Om pengarna gör mannen
När han svek hans förtroende och vänskap...
Räcker jag nog inte till
Det var förkrossande.
Det orsakade honom mycket lidande.
Jag är en småföretagare...
När jag fick veta att pengarna i stort sett var borta...
Jag blev vansinnig.
Jag insåg att jag behövde börja om från ruta ett.
Jag måste börja skriva nya låtar, spela in de nya låtarna,
och turnera för att försöka tjäna in pengarna igen.
Jag hade ju familj och barn, en fru och släktingar.
Jag måste försörja dem, för det gjorde jag.
-Trött? -Utmattad. Jag har inte tagit paus.
Jag var orolig att det skulle skada äktenskapet.
Att det skulle skada min relation till min dotter.
Det gör mig bitter och arg.
Jag vill vara med dem, inte göra det här på grund av pengaproblem.
Men jag hade inget val.
Jag behövde ut och försörja oss.
I det skedet av karriären kunde han få flera spelningar i Madison Square Garden,
flera i Boston...
Så att tjäna in pengarna igen
var nog att föredra
än att fortsätta med rättstvisten som tömde en på energi
och gjorde en helt deprimerad...
Så vi beslutade att kavla upp ärmarna och börja återställa vår ekonomi.
Long Islands egen mångbegåvade artist Billy Joel kommer till Yankee Stadium.
Han blir större för varje album han släpper.
Förmodligen för att han förblir en vanlig kille trots all talang.
Känns avslutningen bra med tre extranummer?
Det blir jättebra.
Rock'n'roll, Billy Joel!
Låtarna kvittar, jag vill bara se Billy Joel.
En otrolig underhållare och grym live.
Vi har kört ända från Ohio för att höra Piano Man live en enda gång.
Jag kör min kustbåt ”Alexa”
Jag kryssar genom Block Island Sound
Jag har lagt ut kursen mot Vineyard
Ikväll kör jag vidare mot Nantucket
Det händer många musiker.
Jag har räkningar att betala Och barn att försörja
Vi är inte finansmänniskor.
Det handlade inte om pengar, utan om musiken.
Som alla andra här
Har jag tvingats sälja mitt hem
Jag vill inte ge mig av Så jag jobbar hårt
För att äga min kustbåt "Alexa"
Jag gillade inte att tänka som en affärsman. Jag ville vara artist.
Jag fokuserade på musik och kreativitet. "Jag står över allt det."
Skitsnack. Det gjorde jag inte alls.
Och en bra kapten somnar inte.
Jag behövde skydda låtarna. De var mina barn.
De var föräldralösa tills jag hävdade mitt föräldraskap.
Från klockan i Gardiner's Bay
Så jag blev min egen manager och har aldrig ångrat mig.
Men det finns de som räknar med mig
1989 har varit förändringarnas år för Billy Joel.
Han fyllde 40, sparkade managern, utökade bandet
och spelade in första albumet på tre år, Storm Front.
En glöd pyr inom Billy Joel - orsakad av dålig management
Pank Billy Joel jobbar hårt för att bli skuldfri
Flaggan är en orkanflagga. En röd flagga med en svart fyrkant.
Ser man den går man ingenstans.
-Är det en varning? -Ja.
Den betyder att en storm är på väg.
Jag längtar ut
Till öppet vatten
Röda flaggor vajar
Från kustbevakningsmasten
Det är svårt att välja ett favoritalbum av Billy Joel.
Men för mig är det Storm Front.
Folk säger: "Det kom ju så sent i hans karriär!"
Hur många andra artister vet ni
som släpper ett så rörande album så sent i karriären?
Efter över 16 år i musikbranschen
säger Joel att det är svårt att göra varje album unikt.
Den här gången hade han en ny producent, Mick Jones från Foreigner.
Inget fel på Phil Ramone. Jag ville bara ha en låtskrivare den här gången
och nån som spelar ett instrument, som Mick Jones.
Jag hade jobbat med Phil Ramone fram till sent 80-tal
och jag tyckte att vi höll på att fastna i gamla hjulspår.
Jag insåg att det var dags för förändring.
Jag visste att Phil tog väldigt illa upp, för deras relation var så nära.
Det var som ett uppbrott.
Folket man jobbar med blir som familj.
Och det är tufft att lämna en familj.
Det är inte alltid lätt när man vant sig vid ett visst sätt.
Men Billy var tvungen,
för att hålla sig aktuell och få ett annat sound.
Billy förändrade saker i varje nytt album.
Men man kunde märka en tydlig skillnad.
Harry Truman, Doris Day Röda Kina, Johnnie Ray
South Pacific, Walter Winchell Joe DiMaggio
Joe McCarthy, Richard Nixon Studebaker, Television
Nordkorea, Sydkorea Marilyn Monroe
We Didn't Start the Fire var första singeln från Storm Front.
Den blev en enorm hit.
Rosenbergs, vätebomb, Sugar Ray, Panmunjom
Brando, Kungen och jag Räddaren i nöden
Eisenhower, vaccin England har en ny drottning
Marciano, Liberace Santayana adjö
Vi startade inte branden
Den har alltid brunnit...
När jag skrev den låten hade jag en idé med tidningsrubriker.
Jag kollade år efter år och rubrikerna tog aldrig slut.
Josef Stalin, Malenkov Nasser och Prokofjev
Rockefeller, Campanella Kommunistblocket
Rubrikerna tillför en påtaglig känsla av historia.
Dien Bien Phu faller Rock Around the Clock
Libanon, Charles de Gaulle Kalifornisk baseboll...
Nu 41 år gammal, har slyngeln som aldrig tog studenten
ett överraskande nytt följe: skolbarn.
Vissa lärare kallar Joels låt det bästa undervisningsredskapet sen Sesam.
We Didn't Start the Fire tog Billy till sin dittills högsta punkt i karriären.
En av USA:s största stjärnor, Billy Joel.
-Billy Joel. -Billy Joel!
Vi har just börjat repa inför en turné som vi ska påbörja i december.
En väldigt lång turné.
Jag gillar inte resandet, bara att spela.
När musiker har kul ihop minns man varför man ens började spela.
Man är överlycklig.
Kalla mig narr, kalla mig dåre
Just nu är jag så cool
Klar som kristall Skarp som en kniv
Jag är i mitt livs form
I Go to Extremes handlade om hans livssituation,
för han studsade mellan att vara familjefar och plågad artist.
Jag vet inte varför jag går till ytterligheter
Jag vet inte allt han genomgick då, men jag såg en person som hade det svårt.
Men vilken musiker känner sig inte trygg på scen eller i musiken?
Det är det enda som aldrig förråder en.
Det var säkert hans trygga miljö.
Jag vet inte varför jag går till ytterligheter
Den är rätt manisk.
Varför går jag till ytterligheter? Varför är jag alltid slutkörd?
Det är inte alltid kul. Man slits åt två håll.
När man inser det tänker man: "Jag måste vara jobbig att leva med."
Den påminner mig om min mor för hon hade humörsvängningar.
Hon kunde vara deprimerad och sen euforisk.
Det är nog genetiskt.
Vi turnerade med Storm Front.
Jag har sett Billy tappa fattningen förr.
Den här gången var det riktigt illa.
Han kunde komma till repen och vara så distraherad
av vad som pågick och försöken att stilla smärtan.
Han kunde be mig spela nåt på trummorna
för att nästa dag fråga mig vad jag sysslade med.
Bandet stirrade och sa: "Du bad honom göra så."
"Gjorde jag?"
Han mindes helt enkelt inte.
Det var perioden då han hade det väldigt svårt.
För mycket i hans liv höll på att falla isär.
En natt vaknade jag i sängen och tänkte: "Var är Billy?"
Jag började ringa runt till diverse barer och hittade honom.
"Ja, han är här."
Jag sa: "Okej, säg inget.
"Jag ville bara veta att han var nånstans."
Ett par såna incidenter kom krypandes då och då, som jag kände till,
som var oroande.
Men han ville inte prata om det.
Han föredrog att bara förtränga det ännu djupare.
Så många artister kämpar mot beroende.
De behöver helt enkelt det utloppet.
Dessutom hade han den enorma pressen i underhållningsbranschen.
Pressen av att stå på scen, av att försöka behaga alla samtidigt.
Pressen att värna om äktenskapet eller att fortsätta turnera.
Jag tror bara att han kände en enorm press.
Det fick honom att dricka.
Vill du berätta vad du jobbar på?
Visst. Jag skriver och spelar in ett nytt album.
Här, faktiskt, i östra Long Island.
Jag har en liten studio.
China, väldigt grov mix, 16 dec -92.
Han ville göra det på Shelter Island
för han kände sig så jordnära i östra Long Island.
Jag sammanställer inspelningar. Arbetstitel: The Shelter Island Sessions.
Hans tanke var: "Vi håller musiken där den föddes och skapar den här."
Billy tänkte själv producera albumet.
Så nu skriver han låtarna, musiken, låttexterna, sköter studion...
Han kunde inte göra allt. För många ansvar.
"Jag behöver en producent", sa han.
Så han ringde Danny Kortchmar.
Först tog vi inspelningarna till en annan studio
för att lyssna på dem och höra vad han hade.
"Vad tycks?"
Jag sa: "Det är tre saker jag verkligen älskar.
"Jag älskar låtskrivaren. Han är fantastisk.
"Jag älskar keyboardisten, och jag älskar sångaren.
"Alla andra suger."
Jag kände att de hade blivit så självbelåtna
att det lät som om de spelade halvhjärtat.
"Låt mig prova med mina killar.
"Blir det inte bra kan ni fortsätta som vanligt. Ingen skada skedd."
Jag vill inte utesluta en nymodig idé för att jag är van vid ett visst sätt.
Och jag gillade vad jag hörde.
"Billy är tillbaka i studion med ett annat band."
Jag sa: "Jag ringer honom." Han sa: "Vad är det?"
"Vad pågår?"
Han sa: "Vad menar du? Det var ju du som ringde."
"Billy, jag vet."
"Lib, jag måste prova det här.
"Jag vill bara prova. Jag ska prova en låt."
En låt blev två låtar, som blev tre, som blev hela albumet.
Det var dags att vända blad.
Billy vänder blad bryskt.
Han var min trummis länge. Vi funkade bara inte ihop längre.
Vi hade olika tempo.
Vi hade meningsskiljaktigheter i privatlivet.
Det var som en skilsmässa, en bitter sådan.
Det skapade spänningar, mycket motstånd, mycket agg.
Jag minns att jag blev upprörd.
Jag faxade honom och sa:
"Jag fattar, det är ju ditt namn på albumet.
"Men om du nånsin behöver hjälp, ring mig så kommer jag.
"Men om Danny Kortchmar behöver hjälp kan han kyssa mig i röven."
Billy tog det faxet och hängde det på väggen i studion.
Många är arga på mig för att de tycker att jag var dum mot Liberty.
Jag tänker inte ursäkta det.
Vi funkade inte, och så blev det.
Jag tror att Lib blev rätt bitter
men vi har försonats och är vänner igen.
B, D och fiss i vår höger hand.
B, D, E.
Till A, ciss.
Jag visste att han var ett geni men anade inte vilken hårding han var
förrän vi var i studion ihop.
Hans adaption av europeisk musik till pop var nåt nästan ingen annan gjorde.
Alla andra använde folkmusik, blues eller tidens popmusik.
Han började använda inslag som sällan användes.
G, D, fiss i höger hand.
Jag såg ett citat från Neil Diamond, en grym låtskrivare,
där han berättade hur han blivit bekväm med sitt låtskrivande.
"Jag förlät mig själv för att jag inte är Beethoven."
Jag insåg att det var mitt problem.
Jag har inte förlåtit mig själv för att jag inte är Beethoven.
Jag klandrade mig själv, för enligt mig
var Beethoven den största kompositören nånsin.
Min egen historia som musiker började med att jag hörde klassisk musik,
för min far var klassiskt pianist
och det var de radiokanalerna mamma lyssnade på.
Det första många barn lyssnade på på radio var popmusik.
Jag fick höra Mozart, Bach och Beethoven.
Och det var förtrollande.
Jag förde det vidare i mitt låtskrivande.
Musiken skulle kunna spelas för sig själv, utan låttext.
Exempelvis hade Uptown Girl kunnat vara ett Mozart-stycke.
Det präglar många av mina låtar.
För This Night lånade jag faktiskt direkt av Beethoven, från Pathétique.
När Beethoven var som mest melodisk.
Jag använde hans tema i Pathétique för refrängen i This Night.
Men jag krediterade honom. På albumet står det "L.v. Beethoven."
"Han stal från Beethoven!" Det gjorde jag inte.
Jag betalade inte, men jag stal inte.
Vi har känt varandra länge.
Jag spelade fiol i Downeaster "Alexa".
Jag märkte att han verkligen älskar klassisk musik.
Han kan spela piano och orkestrera.
Jag beundrar hans harmoniska följder.
Som i Allentown, som är fullpackad av små harmoniska modulationer.
Jag fascineras alltid av hur han manövrerar harmonierna.
Samma sak hör man i klassisk musik.
Alla står vi på giganters skuldror.
Musiken kommer inte från ingenstans utan från hårt arbete och studier.
Man tar vad som redan skapats, hör det, absorberar det,
och sen utför man det, fast man tillför sin egen prägel.
Det är så musiken lever vidare.
Jag kan den inte riktigt.
Vänster hand spelar arpeggio.
Ingen har växt upp i ett labb. Alla har växt upp med influenser.
Jag stjäl säkert hela tiden utan att vara medveten om det.
Han har en massa harmonisk kunskap i skallen.
Han följer bara sina instinkter när han sitter vid pianot.
Och de kommer till stor del från klassisk musik
men även blues och rock'n'roll, som han älskade.
Det albumet är en resa.
En låt födde nästa. Det är en cykel av låtar.
Mycket av det var hur jag skriver.
Jag hamnar i ett drömliknande tillstånd, nästan som i trans.
Det flödar som en flod.
Jag har tänkt på en sak till. När vi gör pauserna...
Hur fortsätter...
Låten The River of Dreams kom till mig i en dröm.
Jag vaknade och hörde rytmen.
Jag hörde kallet och svaret, gospelinslaget.
Jag är ingen gospelartist, men det var så nytt för mig.
"Det här tänker jag inte skriva." Jag avfärdade det direkt.
Kall och svar, som i kyrkan.
Jag gick och duschade. Jag står och löddrar in mig och nynnar...
Jag fick den på huvudet.
Den blev en del av mig. Den vägrade lämna mig.
"Du blir tvungen att skriva låten vare sig du vill eller ej."
När nåt är så kraftfullt och känsloväckande
bör man oftast satsa på det.
Det måste skrivas.
Mitt i natten
Går jag i sömnen
Jag går till stranden
Vid en djup flod
Jag måste söka efter nåt
Nåt jag förlorat
Men floden är bred
Och för svår att ta sig över
Mitt i natten
Går jag i sömnen
Jag genomgick en katarsis.
Jag behövde återfinna min tro på mänskligheten och mig själv.
Jag behövde återlösas.
Trots att jag vet hur bred floden är
Går jag dit varje kväll Och står där på stranden
Jag försöker komma över
Så att jag kan hitta Det jag letat efter
Mitt i natten
Går jag i sömnen
Genom fruktans dal
Till en djup flod
Jag har sökt efter nåt
Som tagits ur min själ
Nåt jag inte skulle tappa bort Nåt som nån stal
När jag kom till albumets sista låt insåg jag att låtarna slutit en cirkel.
Jag var trött på att skriva ord.
Jag menar inte att jag tänkte sluta med musik eller sluta skriva musik
men jag hade sagt mitt.
Det här var slutet för mitt låtskrivande.
Sitter här i Avalon
Ser regnet ösa ner
Jag var trött på rimmens tyranni.
Alla är hemma igen
Jag frågade varför han slutade skriva poplåtar.
"För att det är det mest plågsamma jag nånsin kommer att göra."
För han är perfektionist och det höll på att förstöra hans liv.
Det här är de sista ord jag har att säga
Skriva låtar är nåt man "måste".
Känner man inte hungern så skriver man inte.
Det blir andra ord nån annan dag
När han skrev Famous Last Words tror jag att han tänkte:
"Jag vill inte tävla mot mig själv längre, jämföras med Just The Way You Are,
"eller The Stranger eller nån låt."
Det kommer en tid då man måste vara filosof och säga:
"Nu är tiden kommen att vara tyst och stoisk."
Det respekterar jag.
Det här är de sista ord jag har att säga
Det känns fortfarande som den naturliga utvecklingen.
Jag typ satte punkt.
Tack.
När Billy slutade skriva sa han
att när han blev berömd analyserade folk hans låtar för mycket
och att allt tolkades utifrån hans berömmelse, privatliv och äktenskap.
Nånting brast.
Det kan också delvis ha varit utav rädsla.
Han ville inte bli nån som skapade sämre musik sent i karriären.
Billy ville nog få ett visst erkännande som han aldrig fått.
Seriöst, litterärt och poetiskt.
Kritikernas syn på Billy förbättrades med åren
men det räckte nog inte.
Det är lite sorgligt.
En person som var en springbrunn av kreativitet som nu hade sinat.
Att se den personen hänga kvar som en i högsta grad duglig artist
och framträda med lika stor livfullhet som förr,
men att han slutat skriva.
Det känns som en gåta.
Mitt i natten
Går jag i sömnen
Genom sanningens öken
Till en djup flod
Vi slutar alla i havet
Vi börjar alla i en bäck
Efter att jag skrev River of Dreams behövde jag sluta skriva låtar.
Men den blev en hit. Typiskt.
Sting och Billy Joel Grammy-favoriter
Han tjänade inte bara in pengarna igen, utan kom tillbaka bättre än aldrig förr.
Kanske tack vare motgångarna.
"Golva mig? Skit ner dig. Jag reser mig med besked."
Det är tre år sen senaste turnén
men det är lättare att turnera med ett album som toppar listorna.
Medan publiken skriker efter extranummer jäktar Billy iväg till nästa spelning.
Nästa är i Boston, Philadelphia och New York.
River of Dreams-turnén ska pågå i två år.
Vi undrar hur din dotter och fru hanterar dina långa turnéer.
Följer de med?
Ibland gör de mig sällskap.
Att Alexa går i tvåan nu gör det svårare för henne att komma och hälsa på.
Det är delvis därför jag sagt att det blir min sista långa turné.
Jag vill inte fortsätta leva Willy Lomans liv.
-Du vill se dottern växa upp? -Ja, jag vill inte bli "farbror pappa".
Vår relation gick från en massa skoj och att vi njöt av varandras sällskap
till att jobbet svalde honom.
Och även om jag följde med fick jag inte träffa honom
för nedvarvningen efter spelningen pågick tills sent på natten.
"Vad gör jag ens här?"
Det blev bara: "Jag vet inte, men det kan inte bara vara jag och Alexa
"i ett stort hus som skulle vara så fullt
"av liv, kärlek, musik och skratt."
Det uppstod slitningar.
Jag hade ett förhållande med nån jag älskade djupt
men jag kunde inte vara hemma, med min familj.
Det var en mycket sorgsen tid för mig.
God natt, min ängel Dags att blunda
Och spara frågorna till en annan dag
Jag tror att Alexa visste att hennes föräldrar skulle skiljas.
Det är väldigt traumatiskt för barn.
Hon behövde veta att jag alltid skulle finnas där.
Jag lovade att aldrig lämna dig...
Jag kan inte prata om Goodnight, My Angel, eller Lullabye,
utan att bli gråtfärdig.
Vart du än går...
Han skrev den låten för att säga att han aldrig skulle lämna mig.
God natt, min ängel Det är dags att sova
Och det är så mycket mer jag vill säga
Jag minns bara att det var en tid av känslomässigt tumult.
Det är knappast nån hemlighet att han började dricka allt för mycket.
Han mindes inte vad han gjort när han var full
så han visste inte hur han hade sårat människor.
Jag brukade låtsas att jag sov när han kom för jag ville inte se honom så.
En kväll bråkade vi och jag sa:
"Jag står inte ut längre.
"Jag tar med Alexa tillbaka till New York och drar."
Han svarade: "Visst, stick du."
Jag insåg att kärlek inte är orubblig.
Det känns som om den är det, men det finns saker som tär på den.
Och till slut går det inte längre.
Och det är tufft.
Jag var förkrossad.
En dag kanske ditt barn gråter
Och om du sjunger den här vaggvisan
Så finns alltid i ditt hjärta...
Jag försökte. Jag ville att det skulle hålla.
Jag visste att jag var lyckligt lottad som hade musiken och allt det, men...
Det gick bara inte.
En dag är vi alla borta
Men vaggvisorna finns kvar
De dör aldrig
Så kommer du och jag vara
Joel och Brinkley separerade sedan thanksgiving
I varje hjärta finns ett rum
En trygg och säker fristad
För att läka såren
Från tidigare kärlekar
Tills en ny dyker upp
Finns det en huvudnyckel som leder till vad som ligger bakom låtarna
så är det nog mina relationer till andra.
Allt jag skriver är inspirerat av nån annan.
Jag känner att jag sagt för mycket...
Sann kärlek är inte alltid en dans på rosor och extas
utan även mycket smärta.
Varje gång jag hållit i en ros
Har jag bara känt dess taggar
Det är så det går
Och snart gör även du det
Det är så svårt att skriva nåt som är enkelt men ändå djupt.
Ibland lyckas man bara en gång i livet.
Det vore mitt värsta misstag
Den har dissonans, och falska toner i nästan varje ackord.
Det är en ton som behöver en lösning. Ett oupplöst ackord som skapar spänning.
Om valet var mitt
Det är som slutet på en romans. Ingen upplösning.
Det är en hemsk tanke.
Du kan krossa mitt hjärta
Därför skrev jag den.
Oupplösta ackord.
Det är så det går
Och du är den enda som vet
Han är tillbaka. "Piano Man" Billy Joel
har just inlett sin turné längs östkusten.
När artister börjar turnera igen tänker man att de promotar ett nytt album.
-Det här är unikt. -Vår första turné utan ett nytt album.
Det är nytt för oss med.
Resten av året ska han turnera i Europa, Asien och USA
och ge nästan hundra spelningar.
Han är restrött men älskar fortfarande att stå på scen.
När man framför musik måste man ge järnet. Man kan inte hålla igen.
Det finns en viss eufori i det.
Jag behövde nog det i det skedet av livet.
Det var då jag började turnera med Elton.
Piano Man träffade Rocket Man på scenen ikväll.
Därmed var det upplagt för vad vissa kallar århundradets turné.
I fredags kraschade jag din fest
I lördags bad jag om ursäkt
Sen kom söndagen och gav igen...
Jag visste att folk såg oss som rivaler.
Jag jämfördes alltid med Elton för han slog igenom först.
Jag avskydde det då.
Men jag släppte det.
Du må ha rätt
Jag må vara galen
Det rådde sund konkurrens mellan dem.
De är olika som pianister så jag tyckte att de kompletterade varandra väl.
Försök inte rädda mig
När vi turnerade med Elton var som att vara på musikläger. Det var kul!
Jag gillade att se kamratskapet mellan dem.
-Hur många utstyrslar har du? -Jag har kasserat några, så runt 20.
-Tjugo? -Fler är på väg.
-Och hur många har du? -Den här.
Vi gillade det, så även fansen.
Publiken bara växte tills vi hade publik på 50 000 eller 80 000.
Så höll vi på i 16 år.
Du må ha rätt
Ett, två, ett, två, tre, fyra
Vi har ofta läst på sistone att du kanske är färdig med pop
och att du ska satsa helt på klassisk musik framöver.
-Stämmer det? -Ja.
Jag är ingen vass klassisk kompositör än men jag har börjat.
Jag har bara skrivit musik åt Billy Joel. Jag börjar tröttna på honom.
När jag började skriva musik var klassisk musik grannflickan.
Sen förfördes jag av fresterskan rock'n'roll
som hade svarta nätstrumpor, utsmetad mascara och rökte.
Det var en livlig kärleksaffär i 25 år
och plötsligt upptäckte jag grannflickan igen.
Första verket jag blev helt klar med var Soliloquy on a Separation.
Det handlade om när min dotter åkte igen efter att ha besökt mig efter skilsmässan.
Känslorna jag kände var inget jag kunde sätta ord på.
Jag såg mitt barn komma och gå.
Det gjorde så ont att vilja vara en pappa men att vara oförmögen.
Jag skrev några ackord: Vi säger farväl
Och jag ser på medan du går
Sen vänder jag långsamt åter
Till mitt stilla hus
Jag tänkte: "Varför måste jag säga det? Musiken säger ju det."
Jag var kanske redo att börja uttrycka mig helt genom musik.
Men när jag skrev styckena insåg jag att jag inte är rätt person att spela dem.
Jag kan spela delar etappvis och komponera väl nog för notskrift.
Men jag kan inte spela med den bravur musiken bör spelas med.
Det är Hyung-kis expertis. Rachmaninov, Chopin, Tjajkovskij...
Han är den som jag vill ska spela min musik.
Ska det första vara som ett förslag, eller vill du...
-Det kan vara starkare. -Visst kan det?
Det är redan närvarande.
Han har mist sin förmåga att läsa och skriva noter,
så han gör allt på gehör, vilket är helt ofattbart för mig.
Många av hans fans förstår inte.
"Han är ju en fantastisk pianist. Vad ska han med dig till?"
Han är en fantastisk pianist
men det är som att be en balettdansös att dansa breakdance eller vice versa.
Båda är briljanta på sin grej, virtuoser, men kan inte nödvändigtvis göra både och.
Sen måste den... Ett F kan inleda där.
Han har ett visst öra.
Klassisk musik ligger honom väldigt varmt om hjärtat, och det märks.
Vi jobbade på tio pianostycken
som till slut blev albumet Fantasies & Delusions.
Jag valde det namnet
för att jag insåg att jag inbillar mig att jag är klassisk kompositör.
Jag är rock'n'roll-pianist.
Det är en fantasi och en vanföreställning.
Albumet har några fantastiska moment. Exempelvis i Innamorato.
Styckets inneboende text lyder: Du är mitt hjärtas önskan
Och jag upprepar det.
Det är en besatthet.
Ett, två, tre, fyr...
Albumet sticker ut på många sätt.
Det toppade Billboards topplista för klassisk musik i 18 veckor.
Det är även ett av de mest framgångsrika klassiska albumen nånsin.
Jag visste att de klassiska kritikerna skulle slita mig i bitar
men jag försökte förmedla vad jag älskade,
den romantiska pianomusiken.
På sätt och vis är albumet nog en hyllning till vår pappa.
Bill instämmer kanske inte. Kanske undermedvetet.
Han levde fortfarande när jag skrev Fantasies & Delusions.
Men jag fick aldrig höra vad han tyckte om mina pianostycken.
Jag vet att pappa har känslor av övergivenhet.
Hans far stack när han var sju. Han lyckades aldrig släppa det.
Det var ett väldigt stort ögonblick i hans liv när han hittade honom.
Men han tvingades leta.
Det sved nog att hans far inte kom till honom
utan att han behövde åka till Wien.
Han sökte alltid efter ett djupare band.
Jag tror snarare att han fann det i sin bror Alex, som är dirigent.
Det betydde nog mycket att äntligen få kontakt med den sidan av familjen.
Synd att pappa inte blev musiker.
Han hade nog älskat att jobba i ett litet operahus.
Det tror jag med.
Han spelade operorna för mig innan vi gick och såg dem.
Jag vet att han älskade musik, innerligt,
men han avskydde sitt eget musicerande.
Vi hade ett piano som han spelade på ibland.
Han spelade nåt av Chopin eller en av Beethovens sonater.
Efteråt kom han ut helt dyster och arg. "Jag suger."
Jag tyckte att det lät bra. "Om jag ändå kunde spela så bra!"
Men han var aldrig nöjd med sitt spelande.
Jag intalade mig själv som barn:
"Sån vill jag inte bli. Jag vill ha en annan relation till musik."
Så jag försökte aldrig bli konsertpianist.
Jag valde en annan inriktning där jag kunde skapa min egen musik.
Han var väldigt stolt över dig.
Pappa var enormt stolt över Bill och allt han åstadkommit.
Tror du att Bill vet att hans far var stolt?
Det tror jag inte.
Han tror mig inte när jag säger det.
Min far var nog den felande länken i många aspekter.
När han gick bort fick jag lite panik.
"Nu får jag aldrig lära känna honom."
Men jag hyste inget agg mot honom.
Jag kände bara förlust.
Han ville nog säga att han älskade mig men jag fick aldrig höra det.
När Howard var döende stod vi vid sängen
och jag minns att Billy och Howard såg på varandra.
Båda deras miner var helt tomma.
Inga känslor alls.
Det lämnade säkert min bror med ett enormt tomrum i inom sig.
Mamma brukade säga:
"Barmhärtigheten kan ej tvingas fram."
Jag förstod det inte som barn men jag förstod det när jag blev äldre.
Så jag hade förlåtit honom sedan länge.
Man måste kunna förlåta för att själv läka.
Efter Fantasies & Delusions kände jag: "Okej, nu är jag färdig."
Inte bara med klassisk musik utan även pop.
Jag hade ju uppträtt och varit rockstjärna så länge.
Jag tänkte: "Vad mer finns det?"
Det kändes som om nåt saknades.
The Daily News rapporterar
att sångaren just förlovat sig med flickvännen Katie Lee.
Vad gällde långsiktiga förhållanden var jag rädd för att binda mig.
Men det kändes nytt. Mina vanliga regler var som bortblåsta.
När man faller för nån så faller man. Man flyger inte, man faller.
När vi blev ihop ville Bill ta en paus från turnerandet.
Jag tog honom på ordet och tänkte att det var det han ville.
Han sa ofta: "Jag är trött på att vara Billy Joel, på att spela samma låtar."
Jag tror att det missnöjet med det han älskat så mycket tog hårt.
När man inte har nåt nytt att erbjuda har man inget att gömma sig bakom.
Det blottade nog honom för världen och gjorde hans problem mer akuta.
Under den perioden i livet drack han mycket.
Och under årens gång drabbades han av en rad katastrofer.
Han bråkade offentligt.
När man gör det kan opinionen vändas mot en.
Vi börjar med Billy Joels bilolycka i Long Island i morse.
Stjärnan återhämtar sig efter en nära döden-upplevelse.
Med berömmelse följer skvaller och rykten.
Jag gillade inte skvallerpressen.
Att han bodde på en så journalisttät plats
var tufft för honom för han granskades hårt.
De älskade att skriva om misstag som vi alla gjort.
Billy Joel med ännu en braksuccé, men inte den han ville ha.
Sångaren körde igår in i ett hus, hans tredje olycka på två år.
Frågan är om nån stoppade mer än bröd i Billy Joels burk igår kväll.
Till exempel ryktas det att jag kört berusad en massa gånger.
Det har aldrig hänt, men myten fortsätter att upprepas.
"Han har kört rattfull så många gånger." Det har jag aldrig gjort. Skit ner dig.
Han låg liksom i träda, skrev inte, och man hörde inte mycket om honom.
Han blev måltavla för skämt.
Jag kan vägarna i blindo.
När jag säger att han skämtades om menar jag att han ansågs vara oseriös.
Nära ögat!
Jag fick nästan en hjärtattack-ack-ack-ack-ack.
Media kan vara taskig.
Så det är inte lätt att få så mycket uppmärksamhet.
Det är jobbigt att prata om den tidsperioden.
Jag kände att han behövde skapa, skriva musik, uppträda,
för att bekämpa ångesten från att han inte hade nåt artistiskt utlopp.
Han kämpade med missbruk.
Det var svårt att hantera det för jag hade ingen erfarenhet av det.
Men han tog in på rehab på Betty Ford.
Hon gav mig ett ultimatum.
"Gör nåt åt supandet, annars kommer det här inte att hålla."
Billy har rehab i sinnet
När han kom hem från rehab var det en väldigt bräcklig tidsperiod för oss.
Jag har alltid undrat över den tiden i hans liv
för då var Billy nykter.
Jag kände att han återupptäckte en annan sida av sig själv.
Och när man finner en annan sida av sig själv förändras man.
Han hade upplevt allt.
Han hade levt ett enormt liv.
Men jag var ung och hade inte upplevt nåt.
Så jag ville jämt gå ut medan Bill ville stanna hemma.
Vår relation mådde inte så bra.
Vår egen Katie Lee ska visa er...
Hon började fokusera väldigt mycket på sin karriär
och hon ville vara i stan och socialisera.
Det ryktas att hon vänsterprasslade.
Rent skitsnack.
Vi bara gled isär.
Jag ville göra allting tillsammans.
Men det var nog där som åldersskillnaden spelade in.
Jag tror även att han föraktade mig lite
för att jag tvingat honom att ta in på rehab.
Man ska inte ta in på rehab för nån annans skull, utan för sin egen.
Man måste vilja göra det.
Jag ville inte.
Det tärde på relationen och den hämtade sig aldrig helt.
Båda ville nog att det skulle hålla men det blev tydligt att det inte funkade.
Jag minns att jag under middagen en kväll sa: "Bill, jag är olycklig."
Och han sa: "Vill du skiljas?" Och jag sa: "Ja."
Han sa: "Okej." Och det var det.
Jag genomgick ännu en skilsmässa.
Tredje gången. Mitt tredje misslyckande.
Och rädslan för att vara ensam igen, för att dö ensam...
Att inte ha den personen i mitt liv längre...
Och att bli gammal.
Billy Joel och fru skiljer sig efter fem år
Så jag började dricka igen för att lindra smärtan.
Inget gott kom under den tiden.
En kväll åt vi middag.
Billy var typ helt förstörd.
Med tårar i ögonen sa han:
"Jag har en halv miljard dollar men ingen att älska."
Det är hjärtskärande att se nån hamna i sån olycka.
Det var samtidigt som jag började jobba med Elton igen.
-Billy och Elton ställde in. -Joel och John ställde in i Detroit igår.
Han ställde in torsdagens konsert. Alla var oroliga för Billy Joel.
Jag minns att Elton John anklagade Billy Joel för att dricka för mycket,
vilket Billy Joel ogillade när han läste det.
Billy ville inte höra talas om det, särskilt inte offentligt.
Vissa frågetecken uppstod kring vart hans karriär var på väg.
Han ville nog hålla sina demoner och personliga problem privata.
Så det gjorde honom arg.
Elton hade sagt att han tyckte att jag behövde ordentlig rehabilitering.
Han sa att jag var ett fyllo.
Det sved verkligen. "Känner du mig inte bättre än så?"
Så vi var osams ett tag.
En rad saker hände under den tidsperioden.
Jag kände mig mosad.
Så ja... Det var min lägsta punkt.
Jag hade förlorat illusionen om vad meningen med det hela var.
Allting sa till mig att det fick räcka nu.
Jag skrev ett brev till bandet: "Jag vill inte längre. Jag tänker sluta."
Kära vänner - Det är nu nästan ett år sedan jag slutade turnera...
Jag vill dra mig tillbaka från allmänhetens öga.
Jag har beslutat att sätta punkt för min karriär som uppträdande artist...
Han försökte nog rädda livet på sig själv.
Det är svårt att ha självbehärskning när man jobbar så hårt.
Man måste lämna det för att överleva.
Det är dags för mig att gå av spelplanen.
Han hade pratat om att ta ledigt i åratal men det här var snarare ett farväl.
Han blev väldigt tystlåten. Vi pratade sällan under den tiden.
Jag måste erkänna att jag var orolig för honom
för jag trodde att om Billy inte hade sitt utlopp
skulle han inte ha nåt att leva för.
Och jag trodde att...
Ärligt talat trodde jag att klockan tickade.
I begynnelsen
Fanns bara kyla och mörker
När jag var 18 fick jag min första båt.
Den var runt 5,5 meter lång.
Det var skittung att ro och läckte som ett såll.
Men den var min.
Att vara ute på vattnet betyder många saker.
Delvis är det friheten.
Man har lämnat land och är på egen hand.
Man navigerar, man styr vart man ska.
För många kungariken
För många flaggor...
Så man måste alltid ha kontroll.
Det är nåt stimulerande med det.
Så många sår att läka
Tiden är obeveklig
Jag har kontroll och befäl över mitt fartyg,
mot alla naturens krafter.
Det är en mäktig känsla.
Det har gått lång tid
Och nu är jag med dig
Efter tvåtusen år
Det påminner om musik i att det är helande.
Jag har begått många misstag.
Men jag har lärt mig av dem och växt som person.
Och trots allt jag gått igenom...
...tror jag på kärlek och förhållanden.
Det har alltid en stor roll i mitt liv.
Innerst inne är jag nog en romantiker.
När man träffar nån som fångar ens fantasi så ger det en nytt liv.
Första gången jag träffade Alexis stack vi hem till mig
och jag ville spela piano för henne.
För mig är det ett sätt att kommunicera.
Det finns en scen i filmen Flickan ovanpå med Tom Ewell
där han vill imponera på Marilyn Monroe.
Så han spelar Rachmaninov.
Du kom. Vad jag glad blir.
Han har på sig kravatt och blossar på en cigarett.
Sluta inte. Sluta aldrig.
Jag spelar det stycket och hon är inte alls imponerad.
Hon kunde inte bry sig mindre.
Jag tänkte: "Jaha, det här funkar ju inte."
Hon lät sig inte imponeras av Billy Joel, vilket imponerade på mig.
För jag tänkte: "Hon kanske är här för att hon gillar mig, inte Billy Joel."
Vi höll kontakten efter att vi träffades.
Vi ringde och mejlade varandra och lärde känna varandra väldigt väl.
Jag kände mig väl till mods kring honom.
Jag vet inte om jag var öppen för ett nytt förhållande.
Det kändes omöjligt.
"Hur ska jag orka det igen? Jag klarar inte en gång till."
Men plötsligt hände nåt och så kände jag mig öppen för det.
Alexis jobbade fortfarande när vi blev tillsammans.
Hon var chef för en hel avdelning på ett finansbolag, och framgångsrik.
Jag hade inga riktiga tankar på att jobba igen så jag var oftast hemma.
Och när hon kom hem hade jag middagen klar.
Hans teriyakilax är grym.
Han hade marinerat den hela dagen och hade den redo
så jag kom hem till lax med grönsaker och ett glas vin.
Underbart.
Jag hade inte tänkt skaffa fler barn. Jag tänkte att jag var för gammal.
Min stora tjej.
Men det ger så stor glädje att ha små barn vid den här åldern.
Jag hinner tillbringa tid med dem. Jag måste inte spela in eller skriva.
Jag kan bara umgås med mina barn.
-Kan du säga "älskar dig, pappa"? -Älskar dig, pappa!
Bill säger jämt:
"Jag ska bli den bästa pappa jag kan bli för jag hade ingen."
Och efter åratal av att ha lärt sig och utvecklats som person
har mina barn nu en fantastisk version av honom.
De är lyckligt lottade.
Jag ville se till att de fick allt de behövde av mig.
Så jag brukade allvar
och tog mitt faderskap på väldigt stort allvar.
"Det här är saker jag saknade."
"Jag vill se till att de får det."
Jag visste inte om de skulle bli musikaliska, men nåt måste gå i generna.
Mina föräldrar var fantastiska musiker.
Så även min bror.
Så även min äldsta dotter Alexa.
Så även Della.
Hon kan identifiera toner på pianot utan att ens kunna spela piano.
Och jag ser det även i min yngsta, i Remy.
Hon tar ut melodier, hon sjunger...
Det ligger i dna:t.
I vår historia.
Och den fortsätter.
I början hade vi några år ihop innan vi skaffade barn,
och han hade helt slutat uppträda.
Vi reste överallt.
Vi körde motorcykel från Maine hem till Long Island.
Vi åkte jämt båt, vi var i Europa... Vi hade så kul.
Jag hade i stort sett gått i pension. Jag ville inte hålla på längre.
Jag tänkte att den delen av mitt liv var över.
Jag tror att han gillade att slippa turnera och jobba.
Men sen förändrades allt.
66 miljoner amerikaner intar beredskap.
Vädret försämras och där är ingen bättring i sikte.
Herregud.
Sandy kan gå till historien som en av de mest kostsamma stormarna nånsin.
Sandy förstörde mycket av Long Islands södra kust.
Jag var här när stormen drog in
och såg båtar slitas loss från förtöjningarna och kastas iland,
hus som svämmades över...
Det var läskigt.
Jag är från Long Island.
Jag har mina rötter här. Det här är mitt hem.
Det gjorde ont att se skadorna och hur liv slogs i spillror.
En välgörenhetskonsert anordnades och man ringde mig.
Jag tackade ja trots att jag hade slutat uppträda.
Hur vill du ha sången?
Det var nåt jag kunde bidra med.
Jag kunde inte vara först på plats, men tvåa.
Live från Madison Square Garden, välgörenhetskonserten för Sandys offer.
Ingen dålig uppslutning. Alla var där.
McCartney, Daltrey och Townshend, Keith Richards...
När vi gjorde konserten hade Billy inte uppträtt på flera år
och hade heller inte verkat intresserad.
Vi har rätt anda här ikväll.
Vi klarar oss. Vi ska ta oss igenom det här.
Han klev ut på scen väldigt nervös.
Vi hade inte spelat på länge och han skulle spela fyra låtar.
Men hans sångröst var ren och bandet lät fantastiskt.
Han bara kom in och rösten lät fantastisk.
Han hade en energi som jag inte tror att han visste att han hade.
Det blev uppenbart för oss att han fortfarande kunde.
Han hade inte tappat nåt.
Billy går upp på scen och gör succé.
Jag ser det på tv och tänker: "Gud, låtarna är inte bara döda fossiler.
"De lever. De slår fortfarande an en sträng hos folk."
Jag såg 12/12/12-konserten medan jag kollade sociala medier
där folk roade sig med att driva med alla gamla rockare.
"De ser gamla och avdankade ut." "Låtarna är uttjatade."
Den enda de gillade:
Billy Joel.
BILLY JOEL ÄR MUSIKENS MÄSTARE!
Många artister i hans generation försöker se ut som de gjorde på 70-talet.
Låtarna de skrev funkar bättre när en yngre person sjunger dem.
Inte Billy Joels låtar.
Många låtar i hans katalog funkar bättre om de sjungs av en äldre Billy.
De har en viss tyngd som hans ålder förhöjer.
Länge var där kritiker som ogillade honom,
sen var där folk som gillade honom ironiskt.
Plötsligt kom en explosion av uppriktig uppskattning.
Låtarna hade stått emot tidens tand.
Han fick nu inte bara motvillig respekt utan faktisk respekt.
Han kallades en amerikansk klenod
och var inte längre en kändis man skämtade om.
Det var startskottet för hans renässans inom popmusiken.
KENNEDY CENTERS HEDERSPRIS 2013
GERSHWINS UTMÄRKELSE FÖR LÅTSKRIVANDE 2014
När jag blickar tillbaka gjorde det mig väldigt ödmjuk.
Jag tror att det fick mig att inse att jag hade nåt kvar att ge.
Att jag borde ta tillvara på det.
God kväll, New York!
Första spelningen av flera i Madison Square Garden.
Jag har ingen aning om hur länge det kommer att vara.
Min bokningsagent Dennis föreslog:
"Vad sägs om att vara stående artist i Madison Square Garden?"
Jag sa: "Okej, det håller kanske i sex spelningar eller nåt."
Jag tänkte att biljettförsäljningen skulle dala snabbt.
Men efterfrågan dalade aldrig.
Den bara ökade.
Första gången jag uppträdde i MSG var 1978.
Nu, nästan 40 år senare, kändes det som om cirkeln var sluten.
Och jag spelade med killar som jag spelat med i åratal.
De är verkligen min utvidgade familj.
Vi var Madison Square Gardens husband.
Kanske världens mest välkända arena för rock'n'roll.
Rena drömmen.
Stolarna fylldes av folk från yngre generationer.
Det såg jag varje kväll, och de gjorde väsen av sig.
De älskar att sjunga hans låtar och det är vad det handlar om. Gemenskapen.
Billy Joel är tveklöst New York.
Så hur kommer det sig att om han tveklöst är från en viss plats,
varför känns det som om han tillhör oss alla?
Han är född artist. Han fattar nog inte ens hur bra han är.
Och trots att han är så berömd
känns han som en vanlig kille från trakten.
Han är som vi, och sjunger från vår synvinkel.
Man känner den sanningen, den ärligheten. Det är mäktigt.
-Long Island älskar Billy Joel. -Det är min 123:e Billy Joel-konsert.
Hans musik är en del av vardagen.
Jag vill se Billy Joel i MSG varje månad.
Det stämmer att han är livets soundtrack.
Jag såg honom spela i Yankee Stadium 1990.
Jag blev helt hänförd. Hans musik rockar.
Ikväll ska vi fira
att för 100:e gången i rad har MSG sålt slut sin stående föreställning.
Det varade tio år.
Det gav mig ny uppskattning för vad jag gjort och musikens kraft.
Kolla hur mycket film jag har kvar. Förlåt, grabbar. En sekund bara.
Klockan är nio på en lördag
Stammisarna dräller in
Det sitter en gubbe bredvid mig
Som älskar med sin tonic och gin
"Kan du spela ett minne för mig?
"Jag vet inte riktigt hur det går
"Men det är sorgligt och ljuvt Och jag kunde det helt
"När jag bar en yngre mans kläder"
Jag vet inte vad jag hade blivit om inte musiker.
Jag vet inte hur livet hade gått om det inte var för pianot.
Han är snabb att dra ett skämt Eller tända ens cigg
Men han hade hellre varit nån annanstans
Han säger "Bill det här knäcker mig"
Medan leendet lämnade ansiktet
Billy Joels musik har nu varit en stor del av USA:s kultur i 50 år.
Varför slår låtarna fortfarande an en sträng?
Ta inte skit från nån!
Han är nån som enligt alla måttstockar har uppnått
allt en sångare och låtskrivare kan drömma om.
Det var en dröm.
Men ändå är låtarnas genomgående tema ett slags existentiellt missnöje.
Vi är alla sugna på en melodi...
Nåt innerst inne i honom söker fortfarande efter nåt.
Det är det mänskliga tillståndet.
Jag tror att det är därför folk fortfarande relaterar till honom.
...Paul är författare i en mäklares kropp
Som aldrig haft tid för en fru
Låtarna förtäljer om de svårigheter han haft i livet.
Jag tycker att låtarna sammanfattar Billy bäst.
Och jag tror att han ville att det skulle bli så.
Och pianot låter som en cirkus...
Han sa jämt: "Om du gör det du älskar kommer du alltid att älska det du gör."
Att det är livets hemlighet.
Jag tror att han trots all sorg och alla motgångar han genomgick
fortfarande gjorde det han älskade.
Är ni inte underhållna?
Det var det som höll igång honom och fick musiken att fortsätta flöda.
Musiken räddade nog mitt liv.
Den gav mig skäl att leva.
Jag hoppades att min musik skulle fortsätta få genklang.
Det är jag glad att den har.
En del av mig kommer att leva vidare.
Man har skapat nåt, gjort avtryck på tiden då man levde.
Jag vet inte varför det är så viktigt för mig.
Det bara är det.
Men jag är inte färdig.
Jag är lika vilsen som alla andra.
Jag söker fortfarande.
Jag når kanske aldrig nåt svar.
Men jag försöker.
Översättning: R. Edlund För TransPerfect Media