EN ELS 70 I 80 A ROMA VA VIURE UN FALSIFICADOR
QUE ES VA TROBAR AMB PERSONATGES EXTRAORDINARIS,
PODERS I SECRETS.
AQUESTA ÉS LA SEVA HISTÒRIA.
O ALMENYS UNA DE LES POSSIBLES VERSIONS.
El dia que vaig morir, ens havíem de veure.
Però no hi vaig arribar.
No havia d'acabar així.
Diuen que, quan mors, veus passar la vida en imatges.
Doncs jo no vaig veure una merda.
Volia ser un home lliure,
però la llibertat em va costar molt cara.
No!
Perquè sempre és la mateixa pregunta.
Per arribar on vols,
què estàs disposat a fer?
LLAC DELLA DUCHESSA, TRES ANYS ABANS
De petits, els tres sempre fèiem entremaliadures,
ensalvatgits en el poble.
Però qui vol viure en un lloc on tothom cap en una tela?
Jo no.
Toni, de debò.
No faig tard, faig tardíssim.
Doncs espera que acabi.
- No posaràs res aquí? - Boira.
- Com els últims 30 anys. - I?
Estic fins als collons de pintar boira, saps?
- Dibuixaré el nostre poble. - Tens pressa per arribar a l'acereria?
Tinc una missa important amb el bisbe.
- Ah, el bisbe, esclar… - Per això tens pressa.
Bé, jo me'n vaig. A més, el cotxe és meu.
I jo aquí suplicant!
- Som-hi, no? - Sí.
Aquesta carraca arriba a Roma o es trencarà abans?
- Esclar que hi arriba. - Sí?
Immaculada no m'ha fallat mai.
A més, t'agradi o no, tertium non datur.
- Què ha dit? - Ni puta idea.
Res ens aturarà.
Res ens aturarà!
- Res ens aturarà! - Som-hi!
Va, Vittorio!
Un capellà, un obrer i un artista van a Roma.
Sembla el començament d'un acudit,
però, de fet, estàvem a punt de fer història.
Merda.
Roma llavors era una festa.
Papes, bisbes, artistes, delinqüents, polítics, comunistes, feixistes…
Hi havia de tot.
I després hi era jo, que volia ser el millor pintor de Roma.
No hi havia tela prou gran per a aquesta ciutat.
D'aquells mesos, recordo els somriures que provocava a la gent que pintava.
Senyora.
També recordo la gana
i el fred.
Li faré un retrat. Vingui.
- Ei, col·lega. - No ho acaparis tot.
- Què fots? - En tens molts.
Els compartirem. Jo també he de menjar. Seu.
I recordo els cadàvers als carrers, les bombes.
Però tant m'era.
Jo sentia que Roma em vindria a buscar.
- Hola. - Hola.
Anem a casa meva.
En aquesta ciutat, havies de ser pacient.
Tard o d'hora, a mi també m'arrossegaria a la festa.
De qui és la casa?
L'anomenen "l'Artista".
Aquest paio és artista? Comencem bé.
És aquell d'allà.
El que va fumat al sofà.
Donata, fa fred.
Ei!
Fa fred.
Fa fred, fica't al llit.
En aquesta ciutat et congeles.
Si sabessis el fred que fa en el meu poble…
Donata, amor meu, vine aquí.
Tresor,
no pots acabar sempre així.
Ja soc aquí.
- Què més has pres? - Tot això és seu?
Aquí, tot és seu.
Imagina quant guanyaria si sabés pintar.
- Tu hi entens? - Soc artista.
Jo soc galerista.
Et puc ensenyar el que faig.
Escolta, si ets millor que ell, potser trobo un moment.
Amb quin nom firmes tu?
Toni della Duchessa.
Però Toni amb "i",
no com aquell nan, Little Tony,
o Tony Curtis o Tony Renis.
- Et puc donar un consell? - Esclar.
Amb "i" o sense, és un nom que no ven.
No té ganxo.
M'has convençut. Demà el canvio.
Entesos, i ara?
M'ensenyaràs els teus quadres o no?
- On tens el cotxe? - El cotxe?
M'ofens.
Et portaré en el millor carruatge de Roma. Vine.
- Què tens als cabells? - No ho sé. Què és?
- Tens una cosa estranya. - Treu-m'ho.
El millor carruatge d'algú altre.
Tu ets un lladre o un artista?
Quina diferència hi ha?
- Ets ràpid de reflexos, eh? - Són els altres que són lents. Puja.
- On vols que pugi? - Va.
- On? Espera! - Vinga.
- Espera. - Bé.
- M'agafes? Empenys? - Sí.
- Si no, caurem. - Compte!
Ves a poc a poc, Toni amb "i".
Perdona, no sé què dir.
La dona de la neteja avui no ha vingut.
- Ja. - Sí.
Escolta, Toni, què vols que et digui?
Ho sento, però això no es ven. No hi ha mercat per a aquestes coses.
Avui dia tot és simbòlic, abstracte, conceptual.
Però a tu et veig més figuratiu.
Què tens? T'ha molestat?
Esperes que m'ho prengui bé?
Però tens bones mans, eh?
L'anatomia és extraordinària.
- Esclar, nus… - Nus.
- Si no són gaire convencionals, es venen. - Sí?
Tens algun nu original?
Original en quin sentit? Cubista com Picasso?
Sí, ja t'agradaria.
- No m'agradaria. - No?
M'agradava, però es va tornar comercial.
- De debò? - A mi m'agrades tu.
- Puc començar amb un nu teu? - No ets el primer que m'ho demana.
Sempre dic que no.
Sí? M'esperaves a mi?
- A Toni della Duchessa? - Sí.
Si esperes a demà, descobriràs el meu nou nom.
El meu, amb crema.
Un croissant de crema.
O unes galetes.
Ja deia jo que eres més lladre que artista.
D'on l'has tret?
L'autoretrat de Bernini.
D'on l'has robat?
És una còpia.
- Una còpia? - Una còpia.
És perfecta. On l'has trobat?
"Trobat"? L'he fet jo.
Sí.
- No et crec. - No em creguis.
- Escolta, on has vist l'original? - En aquest llibre.
No em creus?
Toni, mira aquest.
- El podries copiar? - Aquest?
- Mira'l bé. No crec… - El faria més real que l'original.
Sempre m'ha estat fàcil copiar.
Aquest no té cap secret.
Les línies són molt senzilles. El més personal són les pinzellades.
Què és això?
Si te'n surts, vine a veure'm.
Cada vegada que em canviava la vida, me n'adonava a l'instant.
Sentia com una picor en el coll.
Era estrany.
Em passava sempre.
Endavant.
El problema era que la vida no només em canviaria a mi.
Ets tu?
No.
- Què, no m'abraces? - No.
- No? - No. Toca el dos.
- Ets molt lleig. - Mira qui parla.
He deixat l'acereria.
Perquè tens un abric elegant?
És per passar desapercebut.
Per què? A qui collons creus que li importes?
Què tens, Fabio?
Recordes aquelles nits al poble somiant amb apallissar els nostres caps?
- Dèiem moltes collonades. - Per a mi no ho eren.
A les Brigades Roges, la gent com jo pot marcar la diferència.
- I la gent com tu. - Jo soc lliure.
- Ja. - Si ho saps, no m'intentis convèncer.
Però…
dona'm un cop de mà.
Hi ha una caixa forta per a tu.
Al poble, jo feia de tot amb les mans per tirar endavant.
Vinga, entra.
És una armeria?
Què cony fas? La caixa forta és allà.
Des que érem petits, el Fabione em ficava en els seus embolics.
Però com negar-m'hi?
Alto! Mans enlaire.
Què fas?
No et moguis. Mantén les mans…
Vinga, Toni! Corre!
Surt, Toni! Surt!
Heu perdut el cap?
Estigues quiet.
Mira aquest catre.
Sí, és el meu catre.
Hi dormo perquè aquell llit del segle XIX em pertorba.
El confort et pertorba?
Doncs dorm a terra.
- Ai, Vittorio! - Ja, un segon.
- Has dit que no era res. - Ho ha dit ell.
La meva mare era infermera, però jo no soc metge.
Detalls, Vittorio.
Sí, detalls. Què és allò?
Són coses dels nous amics del Fabione.
Els rifles i les pistoles són per a mi. Te'n deixo dues.
Verge santíssima…
I la meitat dels diners de la caixa forta, per a tu.
Queda't els diners.
Me'ls dones? Per la causa?
No.
Perquè la causa no et dona menjar.
- Ai! - Espera.
Talla. Ja està bé així.
- Així? - Sí.
Molt bé. Doncs dessagna't.
Ja t'he dit que no…
Dona'm la gasa.
Això és absurd.
Vens aquí amb un forat al braç i una maleta plena d'armes…
No som així. Nosaltres…
Érem escolans al poble.
Has acabat el sermó?
No, encara no l'he acabat.
Què fas aquest matí?
- Eh! - Sí.
- Estic ocupat. - "Estic ocupat."
- Em dones les tisores? - No.
Abaixa aquesta merda.
És aquí?
Ostres! Mira aquest lloc.
Els llocs així m'aclaparen.
- Em fan sentir petit. A tu no? - No, Vittorio.
Quan veig tanta bellesa, penso com fer-la meva.
I això mateix hauries de pensar tu també.
- Atura't aquí. - Aquí?
I com vas conèixer aquesta galerista?
- La vaig conèixer en el sentit bíblic. - Ja. Me n'alegro.
Me l'he follat.
Ho havia entès.
No ho havies entès.
- No! Trencaràs la finestra. - Té doble vidre.
- Prou! - Si no és ella, marxo.
Dona!
- Ets viu! - Mira què t'he portat.
Bé, Vittorio, adeu. Ja ens apanyarem nosaltres.
- Però presenta'm… - Gràcies per portar-me.
Escolta.
Però… Guarda'l!
- Està bé, oi? I firmat. - Ves per allà.
- Què? - La porta és allà. Entreu!
- Adeu. Ves-te'n. - No, espera.
- Au va. - Sigues educat i presenta'm.
No vull entrar amb un capellà. És estrany.
És igual.
Idèntic.
La firma també.
- Què vols? - Soc aquí.
- És el pare Vittorio. - Un plaer.
- Encantat. - Cap de transport.
- Fes-ho bé. - Sí.
- Donata, encantada. - Pare Vittorio.
- Què? - Ja ho saps.
- No. - Tu no pots.
Estava…
Marxo, que faig tard a l'ofici. Adeu.
- Adeu. - Molt bé.
Ves a confessar-te.
Escolta, com ho fem? Per ara, et dono un avançament, entesos?
Quant havies pensat?
No soc un expert en el mercat, però…
Mira, això és el 10 % del preu de venda.
300.000 lires?
- Dius que val tres milions? - Com a mínim.
Doncs ho hem de celebrar.
Et portaré a ballar.
Balles bé?
De conya.
Es gira i veu un os enorme.
Encara més gran que l'anterior.
- Blanc i gegant. - Au va.
I li diu: "Digue'm la veritat. No has vingut a caçar, oi?"
És molt bona!
Estava sonant la nostra cançó.
Us presento el Toni.
Toni, Balbo.
Balbo, Toni.
Hola. Agafo una cadira.
El Toni és un artista.
Un artista que he conegut fa poc.
És un falsificador.
Ah, un falsificador.
Caram.
I…
I el Balbo em procura joies.
Collarets, anells…
Em fa un bon preu i no li pregunto d'on venen.
I aquesta nit tens algun collaret o algun anell?
- Vull fer un regal a la meva xicota. - De debò?
Crocca, què tenim aquesta nit? Algun anell de prometatge?
Vaig a mirar-ho.
El Crocca és un atleta. Llançador de martell. Tu en saps?
No. Què és llançador de martell?
Mira.
Em queden aquestes dues pedretes.
Me les quedo.
En fas un gra massa.
- Totes dues serien… - Tres milions.
- Quin és el problema? - Què fas?
- Valen deu vegades més. - He dit que vull les dues.
Amb els xecs fem avions de paper.
- Sí? - Vine demà amb els diners.
Toni, l'estàs cagant.
Calma't. Els diners no són meus.
Vinga. La firma, tanmateix,
és com l'autèntica.
D'acord, ens el quedem.
Però hi ha un corol·lari.
Aquesta paraula em va fotre els mots encreuats.
- No sé què és, però m'agrada. - Quin és el corol·lari?
El corol·lari és que, si ens prens el pèl,
demà t'enviaré el Pilot,
i sabràs per què l'anomenen així.
El corol·lari és clar.
Us n'explico un altre.
Potser ja el sabeu.
Us he explicat el del safari a Àfrica?
Segur que sí.
La lluna des d'allà dalt…
Ei.
Han acceptat el xec. M'han donat aquest feix de bitllets.
Encara sort. Per poc acabes en cadira de rodes.
En lloc d'això, em convides a esmorzar.
Així t'ensenyem el nostre bar.
El Balbo, el Crocca, el Pilot i la resta…
De fet, ja sabia qui eren.
En aquells anys, tota Roma coneixia els noms de la banda.
Una spuma, Marcello.
Però llegir sobre ells no era com tenir-los davant.
Sempre estàs sol.
Són per menjar o per fer bonic?
Un altre humorista.
Balbo, d'on els treus? Del circ?
- Jugues al billar? - I tant.
Quec, posa les boles per a Paul Newman.
Per què et diuen Quec?
Pe… Per…
Perquè…
Entesos. Posa les boles.
A veure si ets millor amb el pinzell o el tac.
Hòstia.
- Un artista? - Sí.
Què fas? Les còpies de la Donata?
No només això.
També tinc obres meves.
Soc versàtil, Ba.
L'altre dia, vaig robar armes amb un amic.
Encara se'n parla.
Vas ser tu?
Sí, amb un amic.
Fa dies que perseguim
els desgraciats que ho van fer sense preguntar-nos-ho.
I aquí estàs.
- Només vaig obrir la caixa. - Per a què volies les armes?
- Per a res. Per a un amic. - Per a què les volia?
Les grans són per als polítics.
Em va donar dues pistoles.
Polítics rojos o negres?
Rojos.
- Us heu equivocat de color. - A mi se me'n fot el color.
Jo vaig amb qui m'ajudi.
Ensenya'm les obres mestres.
- Espera'm aquí. - D'acord.
És bonic. Sembla el cau d'un castor.
Et puc buscar una casa més decent.
No necessito una casa, Ba. El que necessito és un estudi.
Un de debò, amb bona llum i espai, no aquest forat.
Necessito un taller.
Un taller?
M'ho apunto. Et trobaré un taller.
- De debò? - On puguis viure.
Només necessito que m'ajudis si tens temps.
Per un taller, tinc tot el dia.
- Aquestes… - Sí?
Te les compro.
Som-hi, Michelangelo.
Ja hi som. És aquella porta.
- Aquella? - Sí.
Era el magatzem d'un dels nostres,
que va tenir la brillant idea de parlar amb un jutge.
Hi ha de tot. Màquina d'escriure, tele… Llença-ho tot. Fes el que et roti.
Arregla l'entrada i posa unes plantes.
Pots portar un gos o dones.
I voilà!
Mira quina llum que té. No és la cova on vivies.
Què me'n dius? Et serviria de taller?
I tant, però no m'ho puc permetre.
No pagaràs res.
Ens faràs feinetes de tant en tant.
Quines feinetes?
Coses artístiques.
Més o menys.
Esborra els números de sèrie. Ho saps fer?
- Esclar. - Bé.
L'antic propietari de la casa.
Així t'ensenyo coses menys artístiques.
- No, per l'amor de Déu! - Què faig? Eh?
On? A l'orella o a l'ull?
Escull tu. Orella, ull…
- Doncs l'ull. - L'ull.
- No, sisplau! - O la boca, així calla.
- Us ho suplico. - Obre la boca.
- Que obri la boca. - Sisplau, pietat!
No!
Sisplau! T'ho suplico!
Jo no li he dit res al jutge. No li diré res.
Pietat!
Sisplau…
I doncs?
I el millor?
Diu que no ha parlat.
No…
- No ha parlat? - No.
- Això diu. - No veus que ja ho ha dit tot?
No!
- És cert? - No. Jo…
És cert, canari?
- No… - Oi que ja has cantat, canari?
- No… - A veure com cantes.
- No. - Vinga, canta!
Jo…
Una merda "jo".
No tornarà a cantar.
Tranquil, era un delator.
Demà estarà net per a la mudança.
Té.
Són teus.
Pel Modigliani. Un col·leccionista l'ha comprat per 8 milions.
Què?
Me'n quedo el 30 %.
Em guardo 2,4 milions i 5,6 milions són per a tu,
menys els 300.000 que t'he avançat.
A això t'hauries de dedicar.
Aquest és el teu do.
Pots guanyar tots els diners que vulguis.
- I què he de fer? - Què? Doncs pintar.
- Còpies? - Esclar.
Ets capaç de fer coses que ningú més pot fer.
Però no n'hi ha prou amb ser bo. Cal saber quines còpies fer.
I segur que tu saps quines.
Centrem-nos en els principis del segle XX.
- En els gargots que t'agraden. - La picor.
Per fi algú s'adona que soc el millor pintor de Roma.
La vida et canvia quan menys t'ho…
I doncs?
Vols fer negocis amb mi?
Quina mena de negocis?
Sentimentals?
També.
T'estàs enamorant.
- Mai m'enamoro. - T'estàs enamorant.
T'he dit que mai m'enamoro.
Jo tampoc.
Monet, Boccioni, De Chirico. Tots. Els podia copiar tots.
Aquest era el meu do.
Tot. Ho omplirem tot.
Tindrem els quadres que tothom vol i ningú té.
D'aquells mesos ho recordo tot.
I recordo que era feliç.
Hi ha parquet al sostre.
- Sí. - N'hi ha fins i tot al sostre.
I aquí…
hi ha la meva habitació… i la teva.
La meva i la teva.
Ho has dit tu, eh?
I era així com m'havia imaginat la meva vida.
T'ha dit que érem escolans?
- No. - No n'he tingut l'ocasió.
- Tots tres ho érem. - No fumis.
Sí. Després em van fer fora.
El Fabione era obrer, ara fa política.
- I el Vittorio, ja ho veus. - Per què el van fer fora?
Tu menja el pastís.
Quin dels molts motius vols que li expliqui?
A veure, robava les ofrenes.
- Per comprar pinzells. - Ja. Tu ets l'únic honest.
Honest? Ell?
Ell no volia ser capellà. Només volia diners.
No és cert. És molt més complicat.
- Què deia la teva mare? - Un capellà és elegant.
Un capellà mai passa fam, això deia.
Ni cas, Vittorio.
Bé, i doncs?
Família pobra, poc futur.
Aquesta era l'única manera d'estudiar.
I aquí estic.
Doncs la teva mare tenia raó. És elegant, oi?
- Gràcies. - És elegantíssim.
Escolta, us assembleu una mica.
- Vols dir? - Sí.
- Doncs jo també soc elegant. - Elegantíssim.
- Què vols? - El mateix.
El Fabione et vol veure. Vine a missa el Dijous Sant.
Esclar.
Escolta, la Donata em cau bé.
A mi també.
Ara que has arribat fins aquí, no la caguis.
Tot té el seu moment.
De qui és aquesta carraca?
Pare, li buscaré un bon cotxe.
- Tothom fa befa del cotxe. - Balbo, un plaer.
Ho sé, faig tard, però estava ocupat.
Perquè em perdonis, mira què t'he portat.
Què és? Tiramisú de la Franca?
- Com vas? - Bé. Tu?
- Bé. - Qui és la Franca?
Però la felicitat té un problema.
Mai en tenim prou.
I aquest va ser el meu error.
Es fan diners amb l'art, oi?
Molts diners.
- Quant t'ha costat? - Menys que el teu.
La Donata sap que surts de festa tot sol?
Tu què creus?
Cal una mica de misteri. No els ho pots dir tot.
- Som-hi. Algú et vol conèixer. - Qui?
Algú.
Què collons t'has posat?
Hola, Ba.
Ell és el To… Toni!
- Hola. - Sansiro, Toni.
- Un plaer, Toni. - El plaer és meu.
- Necessita un passaport per viatjar. - Entesos, n'hi farem un d'infantil.
És molt bromista.
Si vostè fos duaner, em detindria a mi o a vostè?
- A mi. - Exactament.
S'equivocaria, oi?
La bondat és l'arma dels forts.
Té el seu passaport de debò?
Som-hi.
- Vinga. - No vens, Ba?
No, jo vaig a ballar.
FIRMA DEL TITULAR AUTENTICACIÓ DE LA FIRMA
Fet.
Eh.
Ara et dius Edoardo.
Està impecable.
Ja, em dedico a això.
Era cert el que deia el Balbo.
- Li dec un favor. - Sí.
Fes un nus al mocador perquè no te n'oblidis.
Per què et diuen Sansiro?
Jo crec en dues coses.
Una és l'Inter.
Jo també soc de l'Inter.
Altobelli?
Sobrevalorat.
Oriali?
Oriali és bo.
Baresi?
El millor de tots.
- Ets un gran, Toni. - Cuida't, Sansiro.
Ets un gran.
Visca l'Inter.
Sempre.
Fabio.
Mira com ha acabat aquest.
Ara vas amb els feixistes?
- Qui t'ha dit aquesta collonada? - Mira'm quan et parlo.
Vas amb els feixistes de merda que posen bombes per matar?
Jo no vaig amb ningú.
No perdem el temps. Parlar de política amb tu és inútil.
Li vols trencar el peu?
Ho sento.
El Vittorio diu que tens una botiga de màquines d'escriure.
És cert?
En tens una per a nosaltres?
Tinc una IBM amb capçal giratori.
La R s'enganxa, però va de conya.
Doncs fes-me un favor.
Demà, fica-la en el maleter d'un Ford gris.
Estarà a la porta de la botiga.
Cap problema.
Gràcies.
Mira-li la cara.
És un desastre.
Ja ho faig jo.
Et vull veure rentant un pidolaire.
- Marxo. - No facis bestieses.
- Adeu. - Adeu, Fabio.
Ets un antiquat. La fruita no és per a nens.
Creu-me, no ho és.
No hi ha res millor que la maduixa i la llimona.
Doncs menja-te-les. Se me'n fot.
"Esbalaït, atonit."
Atònit.
Ho sabia. La llimona té gust de sabó.
On éreu? Pensava que us havien contractat.
- Massa sabors… - Esperava el de llimona.
Dos mesos preparant la reunió i la rebenteu per un gelat?
- Teniu set anys? - Han estat deu minuts.
Deu minuts.
Certes persones te'ls fan pagar molt cars.
Espera, escolta.
El president de la Democràcia Cristiana, l'honorable Aldo Moro,
acaba de ser segrestat a Roma per uns terroristes.
- No m'ho puc creure. - L'incident…
- Com cony ho han fet? - Apuja el volum.
…davant del domicili del diputat a Camilluccia.
- Els terroristes han disparat… - Som-hi.
…a l'escorta del líder democristià.
Després l'han obligat a…
Aquest segrest és una molt bona notícia.
En moments així, cal invertir.
I aquests edificis són una excel·lent oportunitat.
Tinc raó?
Com sempre, Zu Pippo.
Sí.
Toni.
El Balbo diu que ens pots ajudar
amb els documents per anar i tornar de Nova York.
- A les seves ordres. - Bé.
La Virginia et donarà el necessari.
T'agraden els quadres?
Aquest és avantguardista. Ara està de moda.
- Es venen bé. - I aquests?
Són meus.
I es venen?
Aquests no tant.
Què en penses, Virginia?
T'agraden?
Farem una cosa.
Te'ls compro jo.
Quant demanes?
No l'hi sabria dir. Que li agradin ja és un honor.
- Crec que ets la persona adequada. - Per a què?
Vull que em pintis un quadre especial.
Per a mi.
Napoleó.
Em sembla adequat.
- Ho pots fer? - Això?
Serà idèntic. I, si m'ho permet, l'hi regalo.
Balbo,
has vist les maneres del Toni?
Tant de bo tots els romans fóssiu així, però no sempre ho sou.
Bé, ha de tenir una mica de paciència. Els romans som…
No tenim història. Improvisem.
Però heu d'anar amb compte.
Corren rumors.
Alguns diuen: "El Balbo parla molt.
El Balbo parla pels colzes."
De debò? I qui diu això?
Ningú en particular. Són rumors.
Rumors? Ah, bé.
Els rumors són com els fantasmes. Ronden, però qui creu en ells?
Me'n vaig.
Vaig a l'estudi.
T'acompanyo a la porta.
- Llavors, espero els documents? - Sí.
El teu oncle no t'ha deixat contestar.
- Què? - Sobre els quadres.
- Els teus? - T'agraden?
Escolta, no en soc experta, però, comparats amb altres còpies,
els teus em semblen més reals i bonics.
Però no en soc experta. No em facis cas.
Si t'agraden, vol dir que n'ets experta.
Vols un retrat?
Adeu.
Antonio?
- Toni. - Toni.
Pels volts de les 12:50 hem rebut una trucada a la redacció.
Una veu ens ha dit:
"En una cabina de Via Teulada amb Piazzale Clodio,
hi ha un pamflet de les Brigades Roges."
Els pamflets estan escrits a màquina
i estan marcats amb l'habitual estrella de cinc puntes.
El Vittorio diu que tens una botiga de màquines d'escriure.
ESCRITS AMB UNA MÀQUINA IBM
La R s'enganxa, però va de conya.
Un segon missatge de les Brigades Roges
a Torí, Roma, Milà i Gènova és autèntic segons els investigadors.
Resem per l'honorable Aldo Moro.
El papa no s'ha volgut perdre el…
Les Brigades Roges han difós aquesta tarda un altre pamflet,
el sisè de la sèrie sobre el segrest de l'honorable Aldo Moro.
El pamflet, de característiques similars als anteriors,
diu que l'"interrogatori" a Moro s'ha acabat.
Parla d'un veredicte de culpabilitat i de pena de mort.
…ha estat una centrada perillosa cap a l'àrea de penal,
on Oriali estava ben col·locat.
Collovati ha arribat veloçment i ha interceptat la pilota.
L'ha enviat a córner.
Som al minut vuit de la segona part.
Una segona part superior…
- Hola. - Hola.
- Per a quan? - D'aquí a uns deu dies.
També amb l'envelliment del marc. Ho podràs fer?
Esclar que sí. Gauguin és bufar i fer ampolles.
Aquest de qui és?
És per a un amic.
- I quant ens paguen? - És per a un amic, no l'hi cobro.
Doncs fes primer el Gauguin, que ens el paguen.
- Adeu. - Adeu.
Què…? Hola.
Molesto?
No.
- Puc? - Endavant.
Els documents de Zu Pippo.
Aquí va bé?
- No em volies fer un retrat? - Sí.
- La llum està bé aquí? - I tant.
Posa't còmoda. Has d'estar còmoda.
Doncs em trec la jaqueta. Així estic més còmoda.
- No estàs gaire còmoda, oi? - No, encara no estic còmoda.
Treu-te les sabates.
Ara sí.
Millor.
Ei.
De debò em faràs el retrat?
- Jo? - Sí.
Ja el farem després.
M'agrada aquesta llum.
Toni!
Qui cony és?
Et busquen.
Sempre em busquen.
- Què? - Afanya't, hem de marxar.
El Sastre vol parlar amb tu.
- I què vol? - Jo què collons sé?
Et deu voler conèixer.
- Doncs som-hi. - Escolta.
No facis collonades,
que són els dolents d'aquesta història.
Bona nit, Toni.
Bona nit.
Aquests pantalons li venen grans.
Jo crec que estan de moda.
Però, si vostè ho diu, el crec.
Toni, necessitem un favor bastant urgent.
Un comunicat fals de les Brigades Roges.
Un comunicat fals?
Però, evidentment, idèntic als que deixen
a les cabines de telèfon o a les escombraries.
Creu que ho podria fer?
Crec que sí.
Creu?
El faré idèntic.
Bé.
Aquestes són còpies dels que han difós fins ara.
I un resum del que ha de dir.
Ha de dir que el president és mort.
Inventi's la resta.
I això…
És un avançament?
Per mesurar el cercle de l'estrella.
Així es comprova si el comunicat és autèntic o no.
Per què ho hauria de fer?
Per salvar la vida del president.
No és evident?
Esclar.
L'últim comunicat ha estat el sisè, aquest ha de ser el setè.
No ho oblidi.
"De moda"…
Que graciós.
Ens trobem just al damunt del llac della Duchessa,
on, segons afirmen les Brigades Roges en el setè comunicat,
hauria de ser el cos d'Aldo Moro.
Des de l'alba,
bombers, policies i carabinieris han estat buscant en va.
Quina obra d'art.
Arriben centenars d'avisos a la policia, els carabinieris, la Guardia di Finanza,
- que pentinen la zona al mil·límetre. - Només dic…
que si diem que l'entreguem el 15, ha d'estar acabat el 15, Toni.
I no vull fer el ridícul perquè has de pintar aquell Napoleó.
M'escoltes o parlo sola?
…en el llac della Duchessa,
on les autoritats i els investigadors han establert…
- Aquell llac no és a prop del teu poble? - Sí. És a prop.
- Surts? - Vaig a dinar amb el Vittorio.
- I el Gauguin? - El veuràs el dia 15.
Posa't guapa aquesta nit. T'ho compensaré.
…bussos especialitzats s'han submergit fins al fons del llac.
Et porto a menjar foie-gras i demanes una sopa?
No soc gaire de foie-gras ni caviar.
No saps gaudir de la vida.
Per què no portes l'alçacoll?
No és obligatori portar-lo?
No és obligatori.
Les regles de l'Església diuen "vestimenta digna".
Però veig que Roma té una idea molt diferent de la meva.
Què tens, Vitto?
El bisbe que marxarà em va proposar com a possible monsenyor.
Però m'ha avançat un altre.
Algú amb molts amics al Vaticà.
Així que suposo que era més digne que jo.
I jo em quedo on soc.
Però estàs bé així. Fes-me cas, no et preocupis.
No estàs fet per a això.
Imagina el llit que et donarien si fossis monsenyor.
Et veig de bon humor. Què passa? Què n'és, de tu?
Treballo per al bé comú.
Pago jo. He de marxar.
- Adeu, Vitto. Cuida't. - Ja te'n vas?
- Què fots aquí? - He vingut a ballar. No puc?
- No, no pots. - No?
Ja saps que no pots.
Què t'importa?
No et molesta?
Ell és així. És com una criatura. No sap controlar-se.
Li agrada fer-se veure.
Un dia és una rossa, un altre és una bruna…
Se me'n fot.
- L'important és que estiguin al seu lloc. - Mentre estiguis contenta…
Qui són aquells?
Els coneixes? Ei.
Espera'm aquí.
Millor?
Això també està de moda?
Si ve a felicitar-me per la feina, se'n pot anar, ja ho sé.
L'hi confirmo.
Una feina excel·lent.
- Necessitem una altra cosa. - Què? Un altre comunicat?
Hem de dir a les Brigades Roges que poden guanyar molts diners
a canvi de la vida del president.
El mateix papa està col·lectant diners.
El papa?
Quants diners?
Deu mil milions.
Deu mil milions?
Digui al seu amic que es pot salvar.
Que tots es poden salvar si agafen els diners.
Demani perdó a la Donata pel temps que li he robat.
Un moment.
Tot això, qui l'hi diu?
El nom de la meva xicota, el meu amic brigadista…
Faci el que li dic, Toni.
És cert que aviat sabran on és el president?
- És qüestió de dies. - I què faran amb els brigadistes?
Vol salvar el seu amic?
Dona? Escolta.
Necessito que demà truquis al Vittorio, però des de la galeria.
És important.
Ho faràs?
Què passa?
Ara venen fins i tot a casa? Qui era?
- Anem al llit. - Ni parlar-ne.
- Dona. - Qui era i què volia?
No em diguis que m'ho amagues pel meu bé.
Fa vint anys que soc en aquest món sense tu.
Mai m'ha passat res. Sé quan és greu.
- Entesos, ho entenc. - No ho entens.
Si et fiques en merders, hi acabo ficada jo també.
Avui pots dormir al sofà.
Vaig al davant.
M'has d'explicar moltes coses.
El papa té deu mil milions. El Govern no negociarà.
- Acabareu en el cementiri. - Se me'n fot on acabem.
En nom de qui parles?
No ho sé. Un paio a qui vaig fer un favor.
El papa vol proves que Moro és viu.
Després us donarà els diners i vosaltres l'alliberareu.
T'avisaré.
- Adeu. - Ves amb compte.
Ei.
Què és aquest lloc?
Vine. No tenim gaire temps.
És el tercer prestatge. Arribes aquí.
Apartes aquests draps, deixes el maletí i te'n vas.
Aquí no hi haurà ningú.
Aquesta és la prova que Moro encara és viu.
Fetes amb el diari d'avui.
Fabio, què fas?
Jo t'ajudaré a deixar-ho tot. Fotem el camp.
Adeu als comunistes i feixistes. Marxem.
Toni.
Ets aquí per casualitat.
Jo soc exactament on he de ser.
Tinc l'objectiu a tret.
No intervinguis abans de l'intercanvi.
El capellà ha arribat. Parlen.
Acosta el micròfon.
Jo esperava algú amb una bossa, però li he portat les fotos de Moro.
I els diners?
El sant pare, després d'hores de turment,
ha decidit cancel·lar l'intercanvi.
- No vol salvar el seu amic? - He vingut a avisar-lo.
Avisar-me de què? Una merda!
- Què passa? - El capellà ha marxat.
Tinc el Toni a tret, però no té el maletí.
Disparo igualment?
Se'n va. Disparo o no?
No. El Vaticà ho deu haver descobert i deu haver cancel·lat l'operació.
Retira't.
- Hola? - Vitto? Hola, Vitto!
Què passa?
Has de trucar al Fabione. Digue-li que fugi.
Palerm. Destrossat per una bomba en la línia Nàpols-Palerm,
Giuseppe Impastato, de 30 anys…
La decisió del ministre d'Educació
sobre les escoles on es votarà…
Última hora!
Acabem de rebre una notícia important de Roma.
Han trobat el cos d'un home al centre de Roma.
Podria ser el d'Aldo Moro.
Encara no en tenim confirmació oficial.
Segons sembla, han trobat el cos en un sac,
repeteixo, al centre de Roma, a Via Caetani, prop de Piazza Argentina,
a pocs metres de la seu de la Democràcia Cristiana
i de la del Partit Comunista Italià, a Via delle Botteghe Oscure.
És comprensible la incertesa i l'amargor d'aquests moments.
Aquesta informació, repeteixo, encara no és oficial.
Cap agència de premsa l'ha confirmat encara.
Esperem notícies del Ministeri de l'Interior.
Fa uns 70 minuts,
han començat a arribar a Via Caetani
les patrulles de la Brigada Mòbil i de la DIGOS…
Ha arribat el subsecretari de l'Interior, Nicola Lettieri,
juntament amb altres figures polítiques, forces policials…
No hi ha rastre de les memòries.
Els agents de policia han confirmat
que el cos trobat prop de Via delle Botteghe Oscure
és de l'honorable Aldo Moro.
El Sastre xerra massa.
Em va prometre que alliberaria dos amics de Regina Coeli si trobàvem a Moro.
- I el vau trobar? - Esclar que sí.
Però no van moure un dit i els meus amics encara són a la garjola.
El meu amic ha desaparegut.
Deu estar amagat a les clavegueres.
- Qui és el Sastre? - Un paio que ens ha servit fins ara.
Té molta gent a la butxaca: policies, jutges, advocats…
Tots en nòmina.
Però, si no fa el que diem, veuràs com el fem miques.
- També té els capellans. - Què?
Un del Vaticà.
M'havia de donar deu mil milions per a les Brigades Roges a canvi de Moro.
- I se n'ha anat tot en orris, oi? - Sí.
Has tingut sort.
Si haguessis agafat la pasta, no series aquí.
El Sastre no el volia salvar.
- Per què matarien a Moro? - Per què?
Es volia aliar amb els comunistes.
Els teus amics de les Brigades Roges acabaran morts o a la presó.
Una gran pèrdua.
- Jugues millor que Paul Newman. - Per fi ho veus.
Qui del llop parla…
- T'espero per acabar? - No, estic fins als collons de perdre.
No, has de respectar els tractes que teníem, d'acord?
A casa meva això és traïció.
Ja veureu quin final us espera, a tu i al teu titella.
Gràcies. De debò, gràcies.
Gràcies.
…s'han escorcollat nombrosos pisos, cellers,
soterranis i garatges.
Continuen els controls policials a les carreteres.
Quant a les investigacions que van començar…
- Ets aquí. - Sí.
Ja.
No sé ni què dir, estic sense paraules.
- M'honra que li agradi. - Amb això m'has conquistat.
Em pots demanar el que vulguis. Qualsevol cosa.
Tinc una cosa.
…casualment abans-d'ahir.
Una base important per a les Brigades Roges…
Un amic corre perill.
Ho confirma l'anàlisi de documents i material recuperat
que han traslladat parcialment als laboratoris…
Toni.
¿Saps què va fer Napoleó quan li van dir
que els seus homes a Rússia morien de fred?
Ho saps?
- No. - No.
Exactament. No va fer res.
Res.
Perquè lluitar contra l'evidència és estúpid.
I també perillós.
Entén-me.
Ves a divertir-te.
Dona?
Donata?
Ei.
Com ha anat la festa, Toni?
Li ha agradat el quadre?
- Què fas? - Què faig?
Tu i jo teníem un acord.
No l'has complert, així que marxo.
- L'acabo d'aquí a dos dies. - Dos dies?
- No l'acabaràs mai. - Sí.
Aquesta no és la qüestió.
Donata…
- Entenc que t'ho facis amb algú. - Què?
- Sí. - Estàs paranoica.
Sí, estic paranoica, esclar.
Em costa, però ho entenc.
I puc fer els ulls grossos davant de les teves mentides.
Sé que me'n dius.
Però el que no entenc
és per què encara vas amb gent que et fa sentir més home del que ets.
No en vull saber res, de tot això.
Dona…
M'emporto els quadres. Per a què els vols? Per a res.
Deixa la maleta.
Demà enviaré algú aquí, així et podràs dedicar als teus amics.
Aquest te'l deixo com a mostra del meu afecte.
Així recordes cada dia en què t'has convertit.
Saps què és encara pitjor que no tenir talent, Toni?
Tenir-ne només una mica.
Perquè amb aquesta mica
ja n'hi ha prou per saber que no vals res.
Que l'únic que saps fer és copiar.
Què dius?
- Has acabat? - No.
I, a partir d'aquell moment,
tot se'n va anar a la merda.
Goodbye, au revoir…
Ei, però què collons…?
El Toni i jo vam veure el cotxe.
Havien tallat els frens.
Els havien manipulat.
Qui ho va fer?
- Toni, lamento… - Ets un desgraciat!
- Què li has fet? - Prou.
Deixa-ho. Ja n'hi ha prou.
És un dia complicat per a tots. Hem de ser comprensius.
Lamento la pèrdua del seu amic, Toni.
Tot i que, si m'ho permet,
no m'esperava que vostè reaccionés així.
Un atac de valentia.
Però cal poder permetre's la valentia.
Sap què més no es pot permetre?
La curiositat.
Això de preguntar qui som, què fem,
com ha mort el seu amic.
Què en pensa? Deixem aquesta farsa i parlem com persones civilitzades?
Sí?
Necessitem les memòries del president.
No el que s'ha publicat a la premsa, la versió completa.
No som els únics que les busquem.
Potser el seu amic ens pot ajudar a ser els primers a tenir-les.
No sé on és el meu amic.
Ja se li acudirà alguna cosa.
I si no em ve de gust?
Li acabo de dir que no es pot permetre ni la curiositat ni la valentia.
- És l'última vegada que ens veiem. - No l'hi desitjo.
Ves a la puta merda!
Dona?
No, Toni. Soc el Vittorio.
Vitto.
Com vas?
Tot bé. I tu?
Sí, tot bé. Digue'm.
A veure, em fa una mica de vergonya,
però el meu menjador social necessita alguna donació,
i he pensat que…
Quant necessites?
Bé, de fet, necessita una reforma, perquè cau a trossos.
Què collons? Ei!
- Zu Pippo. - Ei.
Com estàs? Et cuiden bé?
Sí.
Necessites res?
No paren de donar-me sopes.
Com estàs?
Toni.
Toni, en la vida, has d'utilitzar això.
I has de saber amb qui vas i contra qui vas.
El Balbo no ho sabia, tot i avisar-lo.
I tu gairebé comets el mateix error.
No he pogut fer res per ell,
però a tu t'he evitat un funeral.
No passis de la ratlla.
T'explicaré una història.
Fa temps, vaig donar molts diners a un banquer.
S'havia fet d'or als Estats Units. Els havia d'invertir. Saps què va fer?
Me'ls va robar.
Vam muntar un escàndol? No.
Ens vam quedar callats i continuem callats.
Esperant.
Vinga.
Les coses importants requereixen paciència.
Vaig trigar cinc mesos a poder agafar un pinzell.
I ara?
Qui era jo sense les mans?
Qui em creia que era?
Pensava que no devia res.
Però Roma sempre ve a cobrar.
Hola?
- To? - Vitto.
- Et molesto? - Digues.
Tinc una bona notícia.
Heu invertit bé els meus diners, eh?
- T'agrada? - Molt.
Escolta, com tens les mans?
Estan bé.
Mira quins guants.
Ja és aquí.
El Vittorio la va conèixer. Com era?
La Donata és una dona de primera.
No se la mereixia.
La trobo molt a faltar.
Ho trobo tot a faltar.
Com em mirava.
Em feia sentir…
Viu.
Sí, viu.
L'he cagat.
Sempre la caguem.
Toni.
He de marxar.
El més lluny possible.
Cada vegada hi ha més informadors.
I la policia dispara abans de dir: "Mans enlaire."
Em pots ajudar?
Esclar que sí.
Et faré un passaport, fins i tot amb aquestes mans.
També tinc una mica de diners.
No en necessito. Només el passaport.
Evidentment, si necessites un cop de mà, avisa'm.
Què em donaràs? El teu cotxàs?
Ja hi tornem a ser. Tard o d'hora, sempre acabeu parlant del cotxàs.
- Va ser un regal… - De qui?
- Del bisbe. - Ja.
Quan ens el presentaràs?
Sou els últims que portaria a menjar a la cúria.
- Per què? - Què passa? Som els teus amics.
Me'l va regalar com a recompensa per…
Un moment.
Abans que marxis, hem de fer una cosa.
Amb els peus, no amb les mans!
- Els peus! - Necessites una pilota per a tu.
- Amb els peus. - La passes o què?
- Vinga! - Va, Vitto!
Vinga, Toni!
Toca-la!
- Fabio, passa-la! - Parada d'Altobelli.
Va, Vitto! De cap! Passa-la!
No!
Fots pena!
Altobelli a Oriali!
Xilena d'Oriali!
De cap! Passa-la!
Gol!
Oriali!
Aquella va ser l'última vegada que vam estar tots tres junts.
Què vols? Què hi fas, aquí?
Demanar-te perdó.
No em valdrà cap excusa.
I tinc una proposta.
Ven-lo.
Què significa?
Que necessito diners.
- Diners? - Dona.
- Necessito diners. - Què fas? Aixeca't. Per què?
Perquè les bodes són molt cares.
- Què dius? - Vull fer les coses bé.
- Convidarem mitja Roma. - Ja, esclar.
- Et compraré un vestit amb… - Cua.
- Amb cua. - Sí.
Pètals, portador d'anells… Sisplau.
Dona, ho dic de debò.
L'he cagat, però ho dic de debò.
Au va, Toni.
Sisplau.
To.
Estàs embarassada.
Sí, jo estic embarassada.
- A tu ja no et necessito. - Com que no?
És fill nostre.
- Ja no estem junts. - És fill nostre.
Tu ja estàs per altres coses.
És l'únic original que he fet.
Renoi.
Collons, és perfecte.
- Perquè soc un artista. - Gràcies, To.
Té.
Són les memòries.
Quantes pàgines té?
Més del doble de les publicades.
- Del doble? - Per a què les vols?
Per guanyar més diners?
És la meva assegurança de vida.
Tens raó, mai he entès una merda de política.
Però això em permetrà continuar viu.
On vas?
Potser a Terra del Foc.
Terra del Foc.
Si estigués més a prop, et visitaria.
Millor que no.
Roma és preciosa, oi?
Val més que no ens tornem a veure.
Ves-te'n abans no plorem.
Què dic? On collons aniré?
Si no ens veiem, espero que sigui culpa teva.
Desgraciat. M'ho has tret de la boca.
Adeu, To.
"Naturalment, em dirigeixo a tu.
Malgrat que em refereixo a vosaltres. Al partit, al país.
Penseu-hi bé, estimats amics.
Sigueu independents.
No mireu el demà, sinó l'endemà passat.
Repeteixo que no accepto la injusta sentència dels democristians.
No absoldré ni justificaré ningú.
De vegades penso en les meves males decisions.
En les decisions que altres no van merèixer.
Però després penso que tot hauria estat igual,
perquè ens guia el destí.
La veritat, estimats amics,
és més gran que qualsevol victòria electoral.
Si em doneu milions de vots, però em traieu un àtom de veritat,
perdré de totes maneres.
Tot em sembla absurd, però l'important no és explicar,
sinó, si es pot fer alguna cosa, fer-la.
El papa no pot fer res en aquest cas?
Perquè teníem molts amics.
Que jo sàpiga, no s'ha alçat cap veu fins ara.
Ara, de sobte, quan hi havia un raig d'esperança,
arriba incomprensiblement l'ordre d'execució.
Estimada Noretta, soc a les mans de Déu i a les teves.
Resa per mi.
M'agradaria veure amb els meus petits ulls mortals
com seran les coses després.
Si hi hagués llum, seria preciós."
Això què és?
Un laboratori, però està abandonat.
- Per què ho amagues? - Què?
Per què ho amagues?
- Què hi ha, aquí? - El meu futur.
Digue'm què passa.
No n'has de fotre res.
Tu només busca'm un lloc segur en aquest forat
i toquem el dos.
Vitto.
Què?
Si em passa res, dona el sobre a la Donata.
Entesos.
T'estimo, Vitto.
Flavio…
Ni tan sols saps si és nen o nena.
- És nen. - Com ho saps?
Ho noto.
¿T'imagines que, quan creixi,
al jardí d'infants es posa a copiar els dibuixos dels altres?
Bé, almenys així sabrem del cert que és fill teu.
No sé si vull que s'assembli a mi.
Per què?
- Que s'assembli a tu. - No.
Sí, només a tu.
Vull que s'assembli a tu.
Bé, en tot no, eh?
Però em faria pena que no s'assemblés a tu.
Que no tingués aquestes mans tan boniques.
Sisplau, Toni, estic cansada.
Estic cansada.
I ara?
Una mica millor.
Espera, m'ha passat.
Quan el meu fill pregunti qui era el seu pare,
què li diran?
Un lladre?
Un falsificador?
Un covard?
- I doncs? - Em vaig afartar que decidissin per mi.
És millor que l'original.
Vine.
- Què? - Puja.
Sí.
Volia ser lliure
i fotre els dolents de tota aquesta història.
Els diners que li van robar. El que em va explicar a l'hospital.
Un ocellet m'ha dit que estan a Aurelia, en un dipòsit.
- L'ocellet té raó. - Recuperem-los.
- No cometem robatoris. - Me n'ocupo jo.
Tens massa confiança.
Ja hauries de saber que, en el gran casino de la vida,
la banca sempre guanya.
Sempre.
Estigues quiet. Porta't bé.
Però jo soc un jugador.
Sento que ara m'ho he de jugar tot.
Em quedo una part dels diners i me'n vaig.
Desaparec amb la Donata i el meu fill.
M'esfumo.
Entesos, Toni. Tens la meva benedicció.
- Com es diu? - Cesare.
Mira-li la cara. No hi porta el nom.
- Li puc disparar? - No.
- Per què? - Perquè no.
- Treballa de nit al banc. - Tot sembla massa fàcil, Toni.
Potser ens posen la catifa vermella.
- Què…? - El nen de mama! Vinga, arrenca.
Jo no he fet res.
No he dit res, només vull fer un tomb.
Molt bé.
Qui sou?
Les Brigades Roges.
Avui he arribat d'hora.
Repeteix-ho.
- Ei. - Em deixes entrar?
L'ha obert?
Dins, el Crocca pren les regnes.
Vull que quedi clar, apallissaré tothom.
Bona nit.
Dona'm les cintes. Que me les donis.
Espavila't! De pressa.
- Afanya't. - Ja ho sé.
Au va, Quec, que et farem d'or.
No hi ha ningú.
Tot meu. He guanyat.
Mans enlaire, idiotes! Quiets!
Coopereu, que són de les Brigades Roges!
Calma. De totes maneres, perdies. Obre la cambra.
Un, dos.
- Qui els lliga? - El Quec.
- Fes-ho tu. - Jo?
Els diners! Ompliu les bosses! Vinga!
Afanyeu-vos, va, que marxem de vacances!
- Jugàveu a cartes, eh? - Sí. Els diners no són nostres.
Quec, fot-li canya!
Hòstia puta!
Afanyeu-vos! Vinga!
He falsificat quadres, segells, passaports.
He deixat la meva firma en la història d'aquest país.
Però això no era només un furt.
No era un robatori.
I aquest teatre? Fotem el camp.
Això és art,
cosa que tu no entens.
Ei.
Per què feu aquestes cares? Somrieu.
Així, somrieu.
Somrieu!
Molt bé.
BRIGADES ROGES
Gran mobilització dels cossos de seguretat
per entendre els detalls de l'assalt del grup armat al dipòsit.
Segons sembla, quatre homes han aconseguit, sense fer víctimes,
emportar-se en una sola operació més de trenta mil milions de lires.
Un rècord en la història del país.
De fet, ja es parla del robatori del segle.
L'art conceptual no és el seu fort.
L'obra del dipòsit no era gaire refinada.
La veritat és que no sabia
si deixar-hi el metre
o un cagarro.
Miri on ens ha portat la seva ironia, Toni.
És el lloc ideal per parlar del diari d'un mort.
Té les memòries?
Completes?
Ni idea.
És almenys el doble del que es va publicar.
Les puc veure?
No les tinc jo.
És molt llest.
Vull tenir temps per marxar d'Itàlia sense que ningú s'hi interposi.
Llavors, tindrà les memòries.
Això qui m'ho assegura?
Ningú.
Han de confiar en mi.
Tertium non datur, com diu el meu amic.
Jo marxo. Canvio de vida, canvio de nom, potser fins i tot de cara.
D'aquí a pocs mesos.
He d'informar d'això.
Ja sap on trobar-me.
Quant fa que no et confesses?
Un moment.
Pocs apreciem les coses belles, no troba, pare Vittorio?
Ens coneixem?
No es preocupi, jo també soc sastre.
Podem continuar tranquil·lament prenent-li les mides.
- Ah, d'acord. - Bé.
Aquesta és massa llarga.
He de confessar els meus pecats.
Recordava que el Toni tenia un amic capellà.
Però, sincerament, pensava que seria un paio avorrit,
com gairebé totes les bones persones.
Tot i això, m'equivocava.
Vostè no és gens avorrit.
Vostès qui són?
Tenim un informe de la cúria
per apropiació indeguda de fons de l'Església per a ús personal
per comprar…
una berlina.
És aquesta.
Un informe que podria haver impedit que el nomenessin monsenyor.
I els diners que va demanar al Toni per al menjador,
que ja es va renovar fa dos anys.
On va, pare Vittorio? On va?
En què va gastar els diners, pare?
En restaurants francesos? En roba?
En joies?
No, escolti, l'hi puc explicar…
Això no ho dubto.
Però no som aquí per això.
Si el Toni, per casualitat, li hagués confiat un escrit,
ha de saber que l'Estat el vol recuperar perquè li pertany.
No, no recordo que m'hagi donat cap escrit.
N'està segur?
Pensi-ho bé, pare. És un ministre del Senyor.
No li convé mentir.
- Li juro que… - Jurar, encara menys.
Afegeixo, per si li interessa,
que el seu amic Toni ha robat una gran suma de diners.
Diners que l'Estat no necessita en absolut
i que, en aquest cas,
es podrien convertir fàcilment en una generosa ofrena a la seva església.
Només ens interessa l'escrit.
I l'última cosa que li vull dir
és que, al Vaticà, a les altes esferes,
aprecien molt tant la meva feina com a mi.
Dona?
Bon dia, Toni.
La Donata?
Tranquil, no mato embarassades. És a la galeria.
Digue'm.
Seu.
Vine.
M'han encarregat de matar-te.
Però tinc una assegurança. No t'ho han dit?
Ja no la tens.
Tenen les memòries gràcies a un amic teu.
Evidentment, no és gaire bon amic.
Què li heu fet?
El que t'has de preguntar…
és què li han promès.
Per què em dius això?
Com que per què?
Els fans de l'Inter som quatre gats.
Oi? Ens hem de fer costat.
I mai oblido els meus deutes.
Quant de temps tinc?
No en tens.
Faran mal al Toni?
És un dels nostres millors col·laboradors.
I les mans? Qui les hi va trencar?
L'Estat no fa aquestes coses, pare.
Potser aviat li diré "monsenyor".
I algun dia "cardenal", eh?
Li agradaria ser cardenal algun dia?
Sempre és la mateixa pregunta. Sempre la mateixa.
Per arribar on vols,
què estàs disposat a fer?
¿Quant estàs disposat a sacrificar
perquè els teus somnis
es facin realitat?
Per a vostè.
Què és?
No ho sé, ho sento.
Gràcies.
Sempre és la mateixa pregunta.
Sempre la mateixa.
Per arribar on vols, què estàs disposat a sacrificar?
"Sempre és la mateixa pregunta. Per arribar on vols…"
I jo he sacrificat acomiadar-me del meu amic.
Ho sento, Vitto.
Lamento molt no poder veure't una última vegada.
No poder abraçar-te.
Però tu, Vitto,
què has sacrificat per arribar on ets?
No domino les paraules com tu.
Però et vull dir que t'estimo.
Malgrat tot, t'estimo.
Canvio de vida, canvio de nom, potser fins i tot de cara.
- Us assembleu una mica. - Vols dir?
Desaparec amb la Donata i el meu fill. M'esfumo.
Quant de temps tinc?
No en tens.
He de donar un cos al Sastre.
T'estimo tant que et deixo el meu cotxe.
La berlina que tens és de molt mal gust.
Me'n vaig, Vitto.
- Pare. - No!
Ei.
Treu-te això, que estàs xop.
Què feies sota la pluja?
Ei…
Toni.
Podria posar una mica de música?
BASAT EN EL LLIBRE IL FALSARIO DI STATO DE NICOLA BIONDO I MASSIMO VENEZIANI
Subtítols: Tulio Labadie