V 70. A 80. LETECH ŽIL V ŘÍMĚ JEDEN PADĚLATEL.
STŘETL SE ZDE S NEOBYČEJNÝMI LIDMI, S MOCÍ A TAJEMSTVÍMI.
TOTO JE JEHO PŘÍBĚH. NEBO ALESPOŇ JEDNA Z MOŽNÝCH VERZÍ.
V den, kdy jsem zemřel, jsme se měli potkat.
Ale já už nedorazil.
Takhle to skončit nemělo.
Říká se, že před smrtí vám před očima proběhne celej život.
Mně před nima neproběhlo ani hovno.
Toužil jsem po svobodě,
ale zaplatil jsem za ni ukrutnou cenu.
Ne!
Vždycky totiž záleží na jedný věci.
Když něco chcete,
co jste ochotni pro to udělat?
LAGO DELLA DUCHESSA, O TŘI ROKY DŘÍVE
Byli jsme tři kluci z jednoho městečka,
co spolu odmala vyváděli hovadiny.
Ale kdo by chtěl žít v místě, co se vleze na malý plátno?
Já ne.
Kluci, ale fakt.
Mám zpoždění jak kráva.
Počkej, až to dodělám.
- Tu nebude nic? - Tam namaluju mlhu.
- Jako posledních 30 let. - No a co?
Už mě nebaví malovat posranou mlhu.
Ukaž, namaluju ti tam městečko.
Spěcháš snad do ocelárny?
Jdu na důležitou mši. Bude tam biskup.
- Jo tak biskup. Proto spěcháš. - No jasně.
No nic, já jedu. Stejně je to moje auto.
A já se vás doprošuju!
- Nejdeme? - Jo.
Doveze nás ta kraksna vůbec do Říma?
- To si piš. - Fakt?
Tahle panenka v životě nezklamala.
Ať chcete, nebo ne, tertium non datur.
- Co říkal? - Jak to mám sakra vědět?
Kdo nás teď zastaví?
No kdo?
- Kdo nás zastaví? - Jedeme!
Jedem, Vitto!
Kněz, dělník, a umělec jedou do Říma.
To zní jako začátek vtipu.
Jenže my jeli psát dějiny.
To je díra.
Řím byl jedna velká párty.
Papežové, biskupové, umělci, zločinci, politici, komouši, fašouni.
Prostě všichni.
A pak já. Mým snem bylo stát se nejlepším malířem v Římě.
Tohle město se nevleze ani na to největší plátno.
Pamatuju si, jak se lidi usmívali, když jsem jim nakreslil portrét.
Paní?
Pamatuju si, jaký jsem měl hlad a jaká byla zima.
Nakreslím vám portrét.
- Hej… - Nemůžeš je mít všechny.
- Co děláš? - Máš zákazníků dost. Poděl se.
Taky musím jíst. Posaďte se.
A taky si pamatuju ty těla na ulicích a ty bomby.
Ale to mně bylo fuk.
Věděl jsem, že si mě Řím jednou najde.
- Ahoj. - Čau.
Pojďme ke mně.
V tomhle městě to chtělo mít trpělivost.
Byla jen otázka času, než na tuhle párty přizve i mě.
Čí je to dům?
Má přezdívku Umělec.
Ten že je umělec? To mě poser.
To je on.
Ten zhulenej na gauči.
PADĚLANÝ ŽIVOT
Donato, je tu zima.
Hej!
Zima.
Je tu kosa, vlez si do postele.
V tomhle městě je kosa pořád.
To bys koukal, jaká je kosa v mým městečku.
Donato, lásko, pojď sem.
Drahoušku.
Nemůžeš se vždycky tak zřídit.
Už jsem tu.
- Co sis ještě vzal? - To všechno je jeho?
Úplně všechno.
Představ si, kolik by vydělal, kdyby uměl malovat.
- Ty rozumíš malování? - Jsem umělec.
Já galeristka.
Tak to ti něco přinesu ukázat.
Jestli maluješ líp než on, možná si chvilku najdu.
Jaké používáš umělecké jméno?
Toni della Duchessa.
Ale Toni s měkkým i.
Ne jako ten skrček Malej Tony.
Nebo Tony Curtis. Nebo Tony Renis.
- Můžu ti dát jednu radu? - Povídej.
Ať s měkkým, nebo s tvrdým, takový jméno neprodává.
Není zvučný.
- Přesvědčilas mě. Zítra si ho změním. - Dobře, a pak?
Ukážeš mi svoje díla, nebo ne?
- Kde máš auto? - Auto?
Nech si ty urážky.
Zažiješ nejlepší projížďku Římem. Pojď.
- Co to máš ve vlasech? - Nevím. Co?
- Máš tam něco divnýho. - Sundej to.
Nejlepší projížďku na cizím kole?
Jsi zloděj, anebo umělec?
Sejde na tom?
Na všechno máš rychlou odpověď, co?
To ostatní jsou pomalí. Naskoč.
- Jako kam? - Naskoč.
- No ale kam? - Sedej.
Počkej.
- Držíš? Popostrč mě. - Jo.
- Jinak spadneme oba. - Pomalu.
Zpomal, Toni s měkkým i.
Promiň, nevím, co říct.
Uklízečka si dneska nejspíš vzala volno.
- No jasně. - Jo.
Poslyš, Toni, co ti mám říct?
Tohle se neprodá. Takový malby dneska netáhnou.
Teď je v módě symbolismus, abstrakce, konceptuální umění.
Ty jsi zjevně spíš na figurativní malbu.
Copak? Dotklo se tě to?
Mám to snad brát s úsměvem?
Ale talent máš.
Anatomii máš vynikající.
- Takže akty. - Akty?
O ty nekonvenční je zájem.
Fakt?
Máš nějaký originální akt?
Originální? Hranatý jako od Picassa?
To by se ti líbilo!
- Nelíbilo. - Vážně?
Picasso se mi líbil, ale zkomerčněl.
- Vážně? - Líbíš se mi ty.
- Nezačneme tvým aktem? - Nejsi první, kdo se ptá.
- Všechny jsem odmítla. - Jo? Čekalas na mě?
- Na Toniho della Duchessu? - Jo.
Když počkáš do zítřka, dozvíš se mý nový jméno.
Pro mě s krémem.
Croissant s krémem.
Nebo briošku.
Já říkala, že jsi spíš zloděj než umělec.
Kdes to vzal?
Berniniho autoportrét.
Odkud ho máš?
Je to kopie.
- Kopie? - Kopie.
Je dokonalá. Kdes ji sehnal?
Sehnal? Já ji namaloval.
Jo.
- Nekecej. - Tak mi nevěř.
- A kde jsi viděl originál? - V týhle knížce.
Ty mi nevěříš?
Toni, koukni.
- Modiglianiho bys uměl? - Tohle?
- Podívej se pořádně. Nevěřím… - Líp než originál.
Falzifikáty jsem odjakživa uměl.
Je to brnkačka.
Jednoduchý linie.
Práce se štětcem už je osobnější.
Co to je?
Jestli to zvládneš, stav se.
Když se mi měnil život, pokaždý jsem to cítil.
Cítil jsem vzadu na hlavě takový mravenčení.
Zvláštní pocit.
Pokaždý.
Dále.
Problém byl, že život se neměnil jenom mně.
To seš ty?
Ne.
- Ani mě neobejmeš? - Ne.
- Jako fakt? - Ne. Vypadni odsud.
- Ošklivče jeden. - Zato ty seš krasavec.
V ocelárně jsem skončil.
Tak sis pořídil šmrncovní kabát?
Ten mám, abych zapadl.
Co je komu po tobě? Proč potřebuješ zapadnout?
Co mi chceš říct?
Pamatuješ, jak jsme se kdysi bavili, že bysme všem velkým šéfům nakopali prdel?
- Kecali jsme kraviny. - Já to myslel vážně.
Lidi jako já můžou něco změnit jedině u Rudých brigád.
- Tak jako ty. - Já nikomu nepatřím.
- Jo, já vím. - Tak mě nepřemlouvej.
Ale…
potřebuju helfnout.
Čeká na tebe jeden trezor.
Abych se nějak uživil, v městečku jsem makal rukama.
Dělej, běž.
To je zbrojnice?
Neřeš blbosti. Trezor je tamhle.
Už od dětství mě Fabione dostával do průserů.
Ale jak bych mohl říct ne?
Stát! Ruce vzhůru.
Co tu děláš?
Ani se nehni. Měj ruce…
Mizíme, Toni! Dělej!
Padej! Toni, rychle!
Zbláznili jste se?
Nehýbej se.
Koukni na to lehátko.
No jo. Spím na něm, protože ta postel z 19. století mi nahání hrůzu.
Pohodlí ti nahání hrůzu?
To můžeš rovnou spát na zemi.
- Au! Vitto! - Já vím. Už to bude.
- Říkals, že to nic není. - To říkal on.
Máma byla zdravotní sestra. Nejsem žádnej doktor.
To je detail!
Já ti dám detail. Co to je?
Věci pro Fabionovy nový kámoše.
Ty pušky si vezmu. Pistole taky. Dvě vám tu nechám.
Panebože.
A půlka peněz z trezoru je tvoje.
Klidně si je nech.
Mám si je nechat? Na náš boj?
Ne.
Nechávám ti je, protože boj tě neuživí.
- Au! - Počkej.
- Ustřihni to. - Cože?
- Takhle? - Jo.
No, jak chceš. Třeba vykrvácej. Tak.
Říkám, že nejsem…
Podej mi tu gázu.
Tohle je absurdní.
Přijdeš s dírou v ruce, se kufrem plným zbraní…
Takoví přece nejsme, chlapi. Vždyť…
Byli jsme ministranti. U nás v městečku.
Skončils s kázáním?
Ne, ještě jsem neskončil.
Co děláš ráno?
- Hej! - Jo.
- Nemám čas. - „Nemám čas.“
- Vittorio, podáš mi nůžky? - Ne.
Vypni tu sračku, Vitto.
Tady?
Ty jo. To je obrovské.
Nemám tak velké baráky rád.
- Připadám si bezvýznamně. Ty ne? - Já ne, Vitto.
Já přemýšlím, jak k takový kráse přijít.
A ty bys nad tím měl přemýšlet taky.
- Tady zastav. - Tady?
Jak jsi tu galeristku poznal?
Tak trochu biblickým způsobem.
No jistě. Výborně.
Prcal jsem ji.
To mi došlo.
Ale nedošlo.
- Ne. Rozbiješ okno. - Je to dvojitý sklo.
- Klid! - Jestli nepřijde, mizím.
Dono!
- To jsou mi hosti. - Hele, co ti nesu.
Můžeš jet, Vitto. Teď už si poradím.
- Ty mě nepředstavíš… - Dík za odvoz.
Co děláš? Schovej to.
- Dobrý, ne? I s podpisem. - Pojďte tudy.
- Co? - Tamhle jsou dveře. Pojďte!
- Tak čau. Můžeš jet. - Počkej.
- No tak. - Buď slušnej a představ mě.
Ne, nepůjdu tam s knězem. To je divný.
Přesná kopie.
Identická.
I podpis.
Hej…
- Co je? - Tak už nás seznam.
- To je otec Vittorio. - Těší mě.
- Nápodobně. - Můj přepravce.
Podej jí ruku.
- Donata, těší mě. - Otec Vittorio.
Tak.
No?
- Co? - Ty víš co.
- Ne. - Žádný takový.
Já už…
Už musím jít. Spěchám na bohoslužbu. Na shledanou.
- Nashle. - Hodnej.
Běž ke zpovědi.
Tak jak to uděláme? Prozatím dostaneš zálohu, jo?
Kolik… Kolik sis tak představoval?
No, moc se na trhu neorientuju…
Tohle je deset procent z prodejní ceny.
300 000 lir?
- Chceš říct, že má hodnotu tři miliony? - Nejmíň.
To bysme měli oslavit.
Půjdeme tančit.
Jsi dobrej tanečník?
Nejlepší.
Otočí se a uvidí obrovského medvěda.
Ještě většího než toho předtím.
- Obří lední medvěd. - Ne!
A povídá: „Řekni pravdu. Nepřišel jsi lovit, že ne?“
Hele… Hráli naši písničku, a tys odešla.
Pánové, to je Toni.
Toni, Balbo.
Balbo, Toni.
Zdravím. Vezmu si židli.
Toni je umělec.
Poznali jsme se teprve nedávno.
Toni je padělatel.
Aha, padělatel.
No teda.
A…
A Balbo mě zásobuje šperky.
Náhrdelníky, prsteny…
Dává mi dobrou cenu. Neptám se, odkud jsou.
A máš tady nějaký náhrdelníky nebo prsteny?
- Chtěl přítelkyni dát dárek. - Vážně?
Drsňáku, co tam dneska máme? Nějakej snubák?
Podívám se.
Drsňák je sportovec.
Má dobrej švih. Ty taky?
Ne. Jakej švih?
Mrkni.
Zbyli mi dva krasavci.
Vezmu si oba.
Zase nepřeháněj.
- Ty by stály… - Tři miliony.
- V čem je problém? - Co to děláš?
- Mají desetkrát větší cenu. - Říkám, že vezmu oba.
Z šeků si děláme papírový vlaštovky.
- Fakt? - Zítra přines prachy.
Neblbni, Toni.
Klídek. To nejsou moje prachy.
Neboj. Ale ten podpis…
je jako pravej.
Tak jo, bereme. Ale bude to mít konsekvence.
V křížovce jsem to slovo luštil týden. Konsekvence.
- Bůhví, co to je, ale líbí se mi to. - A jaký konsekvence?
Takový, že jestli je to podraz,
zítra se u tebe zastaví Pilot.
A pochopíš, proč mu tak říkáme.
Konsekvence chápu.
Ještě jeden vtip.
Tenhle možná znáte.
Ten o africkým safari. Znáte?
Určitě jo.
Měsíc na nebi…
Chlapi.
Oni ten šek vzali.
A dali nám tenhle balík.
Bezva. Mohls totiž skončit na kolečkovým křesle.
A místo toho mi platíš snídani.
Ukážeme ti, kam chodíme.
Balbo, Drsňák, Pilot a další.
Popravdě jsem věděl, co jsou zač.
Celý Řím tehdy znal členy toho gangu jménem.
Marcello, nalej mi spumu.
Ale vidět je naživo bylo jiný než o nich číst.
Vždycky hraješ sám.
Ty jsou k jídlu, nebo na výstavku?
Další komediant.
Balbo, kde je bereš? V cirkuse?
- Hraješ kulečník? - Jasně.
Kokto, připrav tady Paulu Newmanovi koule.
Proč ti říkají Kokta?
Pro… Proto… Protože…
Chápu. Připrav koule.
Uvidíme, jestli to umíš líp se štětcem, nebo s tágem.
Ty vole.
- Umělec, jo? - Jo.
Takže maluješ Donatě padělky?
Nejenom ty.
Mám i vlastní tvorbu.
Jsem všeuměl, Balbo.
Nedávno jsme vykradli zbrojnici. Pořád se o tom mluví.
Tos byl ty?
Jo. S kámošem.
Ty šmejdy hledáme už několik dní, protože nám neřekli o svolení.
A ejhle.
- Jenom jsem otevřel trezor. - Na co ty zbraně máte?
- Já na nic. Můj kámoš. - K čemu je potřebuje?
Ty pušky jsou pro politiky.
Nechal mi dvě pistole.
Politiky? Rudý, nebo černý?
Rudý.
- Špatnej výběr. - Mně jsou barvy ukradený.
Chci si jenom dobře žít.
Kouknem na ty mistrovský díla.
- Počkej tu. - Dobře.
Hezký. Jak v liščím doupěti.
Mohl bych ti najít lepší kvartýr.
Nepotřebuju kvartýr. Potřebuju ateliér.
S dobrým světlem a dostatkem místa. Ne tuhle díru.
Potřebuju ateliér.
Ateliér?
To si taky zapíšu. Seženu ho.
- Fakt? - Kde můžeš i bydlet.
Jen mi pojď s něčím na pět minut pomoct.
Za ateliér obětuju celej den.
A tyhle…
od tebe koupím.
Pojď, Michelangelo.
A jsme tu. To je hlavní vchod.
- Tady? - Jo.
Je to bývalej sklad od našeho člověka.
Jenže pak dostal nápad, že nás napráší u soudu.
Je tu všechno. Psací stroj, televize. Klidně to vyhoď. Dělej si s tím, co chceš.
Uprav si vchod, kup pár kytek,
pořiď si psa, zašukej si…
Voilà.
Koukni, toho světla. Ne jako v tý tvý hrobce.
Co říkáš? Bude to jako ateliér stačit?
To teda jo. Ale na to nemám.
Nemusíš platit.
Jenom nám příležitostně pomůžeš.
S čím přesně?
S uměleckou tvorbou.
Víceméně.
Vypiluj z nich sériový čísla. Umíš to?
- Jasně. - Fajn.
To je bývalej majitel domu.
Ukážu ti tu míň uměleckou stránku.
- Ne! Bože můj! - Tak co mu provrtáme?
Oko, nebo ucho?
Vyber si! Oko, ucho…
- Tak oko. - Oko.
- Panebože! Ne! - Nebo hubu, aby mlčel!
- Prosím vás, smilujte se. - Otevři ji!
- Ať otevře hubu. - Prosím, ušetřete mě!
Ne!
Moc vás prosím!
Nic jsem soudci neřekl! Ani mu nic neřeknu!
Smilujte se!
Prosím…
No?
A to nejlepší?
Prý nic neřekl.
Ne.
- Neřekl? - Ne.
- Vždyť to říkal. - Ne, všechno jim už vykecal.
Ne!
- Nemám pravdu? - Ne. Já…
Že jo, kanárku?
- Ne, já… - Už jsi zazpíval, co?
- Já… - Poslechneme si to.
- Ne. - Tak zpívej!
Já…
- Kecy. - Ne!
Už nezazpívá.
Klid. Byl to práskač.
Nechám to uklidit. Zítra se stěhuješ.
Tady máš.
Pro tebe.
Za Modiglianiho.
Sběratel ho koupil za osm milionů.
Co?
Já si beru 30 %, takže 2,4 milionu.
Tohle je 5,6 milionu pro tebe.
Bez těch 300 000, co jsem ti už dala.
V tomhle musíš pokračovat.
Jsi v tom dobrej.
Můžeš si vydělat, kolik budeš chtít.
- V čem mám pokračovat? - V čem? V malování.
- Padělků? - Jasně.
Tvým kvalitám se nikdo ani zdaleka neblíží.
Ale být dobrý nestačí. Musíš vědět, jaký padělky malovat.
Hádám, že na to jsi expert ty.
Musíme se vrhnout na začátek 19. století.
- Na ty čmáranice. - Mravenčení.
Někdo si konečně uvědomuje, že jsem nejlepší malíř v Římě.
Život se zase mění, když to člověk nejmíň…
Tak co?
Dáme to dohromady?
Jak to myslíš?
Jako milenci?
To taky.
Zamilováváš se.
- To těžko. - Zamilováváš.
Nikdy se nezamilovávám.
Já taky ne.
Monet, Boccioni, De Chirico. Zvládl jsem namalovat všechny.
Měl jsem to v ruce.
Zaplníme to tu úplně celý.
Budeme mít obrazy co všichni chtějí, ale nikdo je nemá.
Tyhle měsíce si pamatuju dokonale.
Byl jsem šťastnej.
Na stropě jsou parkety.
- Jo. - Jsou i na stropě.
A tohle
je naše ložnice.
Naše?
Tos řekla ty.
Takhle jsem si svůj život představoval.
- Říkal, že jsme byli ministranti? - Ne.
Nebyla příležitost.
- Všichni tři. - Nepovídej.
Jo. A pak mě vyhodili.
Fabione šel do fabriky a teď dělá politiku.
- A Vittoria vidíš sama. - Proč ho vyhodili?
Dej si radši dort.
Vím proč. Který důvod mám říct?
Ukradl peníze ze sbírky na kostel.
- Na štětce. - To určitě.
Ty jediný si jdeš za svým.
Ten?
Knězem být nechtěl. Šlo mu o prachy.
To není pravda. Je to mnohem složitější.
Co ti říkala máma?
- Že kněží jsou elegantnější… - Že si žerou!
Že si dobře jedí.
Neposlouchej ho, Vitto.
Dobře. A dál?
Chudá rodina, špatné vyhlídky.
Tohle byl jediný způsob, jak dál studovat.
Tak jsem kněz.
Máma měla pravdu.
Je elegantní, že jo?
- Děkuju. - Neskutečně.
Jste si trochu podobní.
- Fakt? - Jo.
- Jsem taky elegantní? - Neskutečně.
- Co chceš? - To stejný.
Chce tě vidět Fabione. Přijď na Zelený čtvrtek na mši.
Jasně.
Mimochodem, Donata se mi líbí.
Mně taky.
Vyšvihl ses dost vysoko. Zkus to teď nepodělat.
Všechno má svůj čas.
Čí je ta kraksna?
Otče, seženu vám fáro.
- Moje auto všem vadí. - Balbo, těší mě.
Vím, že jedu pozdě. Měl jsem práci.
Jako omluvu jsem ti něco přivezl.
- Co se stalo? - Nic.
Co to je? Tiramisu od Francy?
Jak se daří?
- Dobře. - Kdo je Franca?
Ale se štěstím to není jen tak.
Nikdy ho nemáte dost.
A to byla moje chyba.
Jako umělec si pěkně vyděláš, co?
Moc pěkně.
- Kolik stálo? - Míň než tvoje.
Jo?
Ví Donata, že po nocích chodíš sám do klubů?
Hádej.
Musíš mít tajemství. Ženský nemůžeš říct všechno.
- Pojď. Někdo tě chce poznat. - Kdo?
Jeden chlápek.
Co to máš na sobě?
Čau, Balbo.
Tohle je… Toni?
Sansiro, Toni.
- Těší mě, Toni. - Nápodobně.
Musí cestovat. Potřebuje pas.
Tak jo. Vyrobíme mladýmu dětskej pas.
Rád vtipkuje.
Kdybys byl celník, zastavil bys sebe, nebo mě?
- Sebe. - Přesně.
A spletl by ses.
Laskavost je zbraní silných.
Máš u sebe svůj pravej pas?
Tak jdeme.
- Běž. - Ty nejdeš?
Ne. Já jdu tančit.
PODPIS DRŽITELE
Hotovo.
Hele…
Odteď seš Edoardo.
Dokonalý.
Je to moje práce.
Balbo fakt nekecal.
- Máš to u mě. - Jo.
Uvaž si uzel na kapesník, abys nezapomněl.
Proč ti říkají Sansiro?
Věřím ve dvě věci.
Jedna je Inter.
Taky fandím Interu.
Altobelli?
Přeceňovanej.
- Oriali? - Ten je dobrej.
Baresi?
Ten je nejlepší.
- Seš borec, Toni. - Ať se daří, Sansiro.
Seš borec.
Inter, do toho!
Vždycky.
Fabio!
Hele, jak dopadl.
Ty se stýkáš s fašounama?
Kdo ti to nakecal?
Čum na mě, když s tebou mluvím.
S fašounama, kteří bombama ve vlacích zabíjejí lidi?
S nikým se nestýkám.
Jenom ztrácíš čas. Mluvit s tebou o politice nemá smysl.
Chceš mu snad zlomit nohy?
Pardon.
Vittorio říkal, že máš dílničku s psacím strojem.
Je to pravda?
Podělil by ses?
Mám IBM s otočnou hlavou. „R“ se zasekává, ale jinak stroj šlape.
Udělej mi laskavost.
Zítra ho dej do kufru šedýho Fordu.
Bude stát venku.
Žádnej problém.
Děkuju.
Koukni na něj.
To je hrůza.
Já to udělám.
Chtěl bych vidět tebe, jak myješ nohy.
- Tak já mizím. - Žádný blbosti.
- Čau. - Čau, Fabio.
Seš staromódní. Myslíš si, že ovocná je pro děcka.
To se ale pleteš.
Jahoda a citron jsou nejlepší, věř mi.
Jen si dej. Co je mi po tom?
„Zaražený, zkoprdělý.“
Zkoprnělý.
Já to věděl. Ta citronová je odporná.
Kde jste? Já už myslel, že vás tam zaměstnali.
- Měli moc příchutí. - Čekal na citron.
Schůzku plánuju už měsíce, a vy to poserete kvůli zmrzlině?
- Jste snad děcka? - Bylo to deset minut!
Deset minut.
Víš, o co nás může deset minut připravit?
Poslouchejte.
Lídr křesťanských demokratů, ctihodný Aldo Moro,
byl právě unesen v Římě skupinou teroristů.
To snad ne.
K incidentu…
- Jak to sakra udělali? - Zesil to.
…došlo před poslancovým domem.
- Teroristé začali střílet… - Jedeme.
…na ochranku šéfa demokratů.
Pak ho donutili…
Ten únos je skvělá zpráva.
Teď je správná chvíle investovat.
A tyhle budovy jsou skvělá příležitost.
Nemám pravdu?
- Jako vždycky, strýčku Pippo. - Jo.
Toni.
Balbo říkal, že nám můžeš pomoct s cestovními doklady do New Yorku.
- K vašim službám. - Dobře.
Virginia ti dá vše, co bude třeba.
- Líbí se ti ty obrazy? - Je to avantgarda.
- Je o ně zájem. - Jdou na odbyt.
A co tyhle?
Moje tvorba.
Prodávají se?
Tak dobře ne.
Co říkáš, Virginie?
Líbí?
Víš ty co?
Koupím je.
Kolik stojí?
Těžko je nacenit. Je mi ctí, že se vám líbí.
- Myslím, že jsi ten pravej. - Na co?
Chci, abys mi maloval něco speciálního.
Pro mě.
Napoleon.
Hodí se k vám.
- Zvládneš to? - Tohle?
Bude k nerozeznání. A rád bych, aby to byl dar.
Balbo.
To jsou panečku způsoby.
Kéž byste takové měli i vy Římani. Ne vždycky se vám to daří.
No, musíš s náma mít trpělivost. My Římani nemáme…
- Žádnou historii. Improvizujeme. - Dávejte si pozor.
Šíří se zvěsti.
Že Balbo má plnou hubu řečí.
Že pořád jenom žvaní.
Vážně? Kdo to říkal?
Nejde o jednoho člověka. Kolují fámy.
Fámy? No…
Ty jsou jako duchové.
Poletují, ale kdo by jim věřil?
Já už půjdu.
Do ateliéru.
Vyprovodím vás.
- Dodáte mi ty podklady? - Jistě.
Strýček vás nenechal odpovědět.
- Na co? - Na ty obrazy.
- Vaše obrazy? - Líbí se vám?
Nejsem odbornice,
ale ve srovnání s jinými kopiemi
se mi ty vaše zdají věrnější a hezčí.
Ale nerozumím tomu, tak mě ignorujte.
Jestli se vám líbí, tak jste odbornice.
Nechcete portrét?
Mějte se.
Antonio?
- Toni. - Toni.
Přibližně ve 12:50 nám někdo zavolal do redakce.
Ozvalo se:
„V telefonní budce na rohu ulic Via Teulada a Piazzale Clodio
visí leták Rudých brigád.“
Letáky byly napsané na psacím stroji a označené klasickou pěticípou hvězdou.
Vittorio říkal, že máš dílničku s psacím strojem.
Mám IBM s otočnou hlavou. „R“ se zasekává, ale jinak stroj šlape.
Druhá zpráva od Rudých brigád
se našla v Turíně, Římě, Miláně a Janově. Podle vyšetřovatelů je pravá.
Modleme se za ctihodného Alda Mora.
Papež nechtěl chybět na tradiční…
Dnes večer vydaly Rudé brigády leták,
šestý v pořadí,
o únosu ctihodného Alda Mora.
V letáku, který se podobá těm předchozím,
se píše, že takzvaný „výslech Alda Mora“ je u konce.
Údajně byl uznán vinným a obdržel trest smrti.
…nebezpečný centr na střed vápna, kde číhal v dobré pozici Oriali.
Collovati ale v rychlosti přihrávku zachytil.
Následuje rohový kop.
Od začátku druhého poločasu uplynulo osm minut.
Vynikající druhý poločas…
- Čau. - Ahoj.
- Kdy to má být? - Asi za deset dní.
A starej rám k tomu. Zvládneš to?
Jasně. Gauguin je jednoduchej jak facka.
Pro koho to je?
Pro přítele.
- Kolik nabízí? - Tenhle je gratis.
Tak nejdřív Gauguina. Za toho dostaneme zaplaceno.
- Ahoj. - Pa.
Co… Jé.
Neruším?
Ne.
- Můžu? - Jistě.
Dokumenty od strýčka Pippa.
Semhle?
- Slíbils mi portrét. - Jo, no jistě.
- Je tu dobré světlo? - Perfektní.
Udělej si pohodlí. To je potřeba.
Sundám si bundu. Budu se cítit líp.
- Pořád nemáš pohodlí, že? - Jo, pořád to není ono.
Zkus si sundat boty.
Tak.
To je lepší.
Hele.
Kreslíš mi portrét, nebo ne?
- Já? - Jo.
Portrét doděláme potom.
To světlo je boží.
Toni!
Kdo to kurva je?
Hledají tě.
Pořád někdo.
- Čau. - Pohni si, máme práci.
Chce s tebou mluvit Krejčí.
- Co chce? - Jak to mám kurva vědět?
Asi tě chce poznat.
Tak do toho.
Žádný blbý kecy.
Tohle jsou ti největší mizerové.
Dobrý večer, Toni.
Dobrý večer.
Ty kalhoty jsou vám o číslo větší.
Já myslel, že to frčí.
Ale věřím vám.
Toni, potřebujeme laskavost. Je to naléhavé.
Potřebujeme falešné prohlášení od Rudých brigád.
Falešný prohlášení?
Musí to být přesná napodobenina těch,
co se našly v telefonních budkách a odpadkových koších.
Dokázal byste to?
Myslím, že ano.
Myslíte?
Bude k nerozeznání.
Výborně.
To jsou prohlášení, co zatím vydali.
A tohle tam chceme napsat my.
Hlavně tam musí být, že předseda je mrtvý.
Zbytek si můžete vymyslet.
A tohle…
Platíte mi předem?
…přesně odpovídá kruhu kolem hvězdy.
Podle toho se pozná, jestli je prohlášení pravé.
A proč bych to měl udělat?
Protože musíme předsedovi zachránit život.
Není to jasné?
Jistě.
Poslední leták měl číslo šest. Váš musí být sedmička.
Nezapomeňte.
Že prej to frčí…
Vtipálek.
Právě jsme nad jezerem Lago della Duchessa, na místě,
kde se má dle sedmého letáku Rudých brigád
nacházet tělo Alda Mora.
Od dnešního rána
místo prohledávají policisté i hasiči, prozatím bez výsledku.
Mistrovský dílo.
Státní i vojenská policie a finanční stráž
obdržely již stovky tipů.
Jenom říkám…
Probíhá pátrání…
Když řekneme, že to bude patnáctýho, musí to být hotový, Toni.
Neudělám že sebe blbce jenom proto, že musíš malovat toho Napoleona.
Posloucháš mě vůbec?
…u jezera Lao della Duchessa,
kde si úřady a vyšetřovatelé zřídili sídlo…
- Od toho jezera pocházíš, ne? - Jo, leží poblíž.
- Ty někam jdeš? - Na oběd s Vittoriem.
- A co ten Gauguin? - Bude patnáctýho.
Večer se hezky obleč. Vynahradím ti to.
Specializovaní potápěči prohledali hlubiny…
Vezmu tě na foie gras, a ty si dáš polívku?
Foie gras a kaviár zrovna moc nemusím.
Neumíš si užívat.
Kde máš kolárek?
Nemáš povinnost ho nosit?
Povinný to není.
Podle pravidel stačí „důstojné oblečení“.
Ale chápu, že v Římě si to asi vykládají jinak.
Co se děje, Vitto?
Odcházející biskup mě navrhl na monsignora.
Ale vybrali někoho jiného.
Kdo má spoustu přátel ve Vatikánu.
Nevím. Možná byl důstojnější kandidát než já.
A já trčím tady.
Ty si poradíš kdekoliv. Věř mi, žádnej strach.
Netrap se tím.
Představ si, jakou bys měl coby monsignor postel.
Zato ty máš dobrou náladu. Co se děje? Co novýho?
Buduju obecný blaho.
Zaplatím. Musím běžet.
- Čau, Vitto. Drž se. - Už jdeš?
- Kde ty se tu bereš? - Přišla jsem tančit. Nesmím?
- To teda nesmíš. - Ne?
To přece nejde.
Co je ti po tom?
Tobě to nevadí?
On už je takovej. Je jako dítě. Nedokáže se ovládat.
Rád se předvádí.
Jeden den blondýna, druhej den bruneta.
A jednou přijde do pekla.
Hlavní je, aby znaly svý místo.
Jak myslíš.
Co je to za lidi?
Znáš je? hej.
Počkej tu.
Lepší?
Tohle taky frčí?
Jestli mi jdete říct, že jsem dobrej, tak nemusíte, vím to.
Souhlasím.
Skvělá práce.
- Potřebujeme ještě něco. - Co? Další prohlášení?
Chceme Rudým brigádám sdělit,
že výměnou za předsedův život můžou získat dost peněz.
Sbírku pořádá sám papež.
Papež?
Kolik peněz?
Deset miliard.
Deset miliard?
Vyřiďte příteli, že se může zachránit.
Že se můžou zachránit všichni a vzít si peníze.
Vyřiďte Donatě, že se omlouvám za zdržení.
Počkejte.
Jak to všechno víte?
Jak se jmenuje a že mám kámoše u Rudejch brigád.
Udělejte, co říkám, Toni.
Je pravda, že brzy zjistí, kde drží předsedu?
Je to otázka dnů.
A co uděláte brigádám, až ho najdete?
Chcete přítele zachránit?
Dono, heleď…
Zítra musíš zavolat Vittoriovi. Ale z galerie.
Je to důležitý.
Uděláš to?
Co se děje?
Už za náma jezdí až domů? Kdo to byl?
- Pojď spát. - Ne, nejdeme spát.
- Dono! - Kdo to byl a co chtěl?
A neříkej, že mě chceš jen ochránit.
Dělám v tomhle světě už 20 let.
A zatím bezpečně. Poznám, když jde do tuhýho.
- No jo. - Ty to nechápeš, Toni!
Jestli se dostaneš do průseru, stáhneš s sebou i mě.
Dneska můžeš spát na gauči.
Jdu dopředu.
Máš co vysvětlovat.
Papež vybral deset miliard. Vláda nebude vyjednávat.
- Skončíte pod drnem. - Je mi u prdele, jak skončíme.
Kdo to vzkazuje?
Nevím, co je zač. Chlap, kterýmu jsem udělal laskavost.
Papež chce důkaz, že Moro žije.
Pak vám předají kufřík s penězi a vy ho pustíte.
Ještě se ozvu.
- Čau. - Dej pozor.
Hej.
Čau.
Kde to jsme?
Pojď. Nemáme moc času.
Tohle je třetí police. Až přijdeš,
posuneš látky, necháš tu kufr a zmizíš.
Nikdo tu nebude.
Tady máš důkaz, že je Moro naživu.
Má v ruce dnešní noviny.
Co blbneš, Fabio?
Kašli na všechno a zmiz. Vypadneme odsud.
Už žádní komouši ani fašouni.
Toni.
Připletl ses k tomu omylem.
Ale já jsem přesně tam, kde mám být.
Mám cíl na mušce.
Nic nedělej, dokud neproběhne výměna.
Kněz je tu. Mluví spolu.
Přiblížit mikrofon.
Čekal jsem někoho s taškou. Mám pro vás ty Morovy fotky.
A peníze?
Svatý otec se dlouze trápil,
ale nakonec se rozhodl k výměně nepřistoupit.
- Nechce přítele zachránit? - Já jsem jen poslíček.
Poslíček? Tak to běžte do prdele.
- Co se děje? - Kněz odešel.
Mám cíl na mušce, ale kufřík nemá.
Mám ho oddělat?
Odchází. Mám ho oddělat?
Ne. Vatikán to nejspíš odhalil a operaci odvolal.
Stáhni se.
- Haló? - Vitto? Hele, Vitto!
Co se děje?
Zavolej Fabionovi. Řekni mu, ať zdrhne.
Na železniční trati z Neapole do Palerma explodovala bombová nálož.
Zemřel při ní 30letý Giuseppe Impastato.
K incidentu došlo včera v noci poblíž Cinisi.
Rozhodnutí ministerstva školství ohledně škol,
které poslouží jako volební místnosti…
Bleskové zprávy GR1!
Z Říma právě přišla důležitá zpráva.
V centru města bylo nalezeno tělo muže.
Může se jednat o Alda Mora.
Oficiálně to zatím nemáme potvrzeno.
Tělo bylo údajně nalezeno v pytli.
Opakuji, v centru Říma
na ulici Via Caetani, poblíž Piazza Argentina,
jen pár metrů od sídla Křesťanskodemokratické strany
a italské komunistické strany na ulici Via delle Botteghe Oscure.
Přirozeně nyní zažíváme okamžiky nejistoty a hořkosti.
Tyto zprávy prozatím nejsou potvrzeny.
Žádná tisková agentura je nepotvrdila.
Čekáme na vyjádření ministerstva vnitra.
Asi před 70 minutami
přijely na ulici Via Caetani
vozy speciálních jednotek a tajné služby.
Na místě je již náměstek ministra vnitra Nicola Lettieri
i další politici a policejní složky.
Po memoárech ani stopy.
Policie již potvrdila,
že tělo muže nalezené poblíž ulice Via delle Botteghe Oscure
patří ctihodnému Aldu Morovi.
Krejčí je jenom lhář.
A slíbil mi, že dostane z basy dva naše kámoše,
když zjistíme, kde drží Mora.
- A našli jste ho? - To si piš.
Ale nehnuli ani prstem a kámoši jsou pořád za mřížema.
Ale mně zmizel kámoš.
Nejspíš se schovává v kanálech.
- Co je Krejčí zač? - Dobře nám sloužil. Až doteď.
Ovládá spoustu lidí.
Policajty, soudce, právníky… Všechny, co platíme.
Ale jestli nebude poslouchat, uvidíš, jak dostane.
- Má pod palcem i kněží. - Co?
Někdo z Vatikánu.
Měl mi předat kufřík s deseti miliardama pro Rudý brigády. Výměnou za Mora.
- A celý se to posralo, co? - Jo.
Víš, žes měl štěstí?
Kdybys ten kufřík převzal, už tu nejseš.
Krejčí ho nechtěl zachránit.
- Proč by chtěli Mora zabít? - No proč…
Chtěl sestavit koalici s komunisty.
Tvoje kámoše z Rudejch brigád čeká smrt nebo doživotí. Věř mi.
Taková škoda.
- Paula Newmana strčíš do kapsy. - Konečně to chápeš.
My o vlku…
- Přijdeš to dohrát? - Ne. To prohrávání už mě sere.
Ne, koukej dodržet, co jsme si domluvili.
Jinak to beru jako zradu.
Uvidíš, jak ty a ten tvůj poskok dopadnete.
Děkuju. Díky moc.
Bylo prohledáno množství bytů, sklepů,
podzemních prostor a garáží.
Vznikly zátarasy a probíhají dopravní kontroly.
Co se týče zahájeného vyšetřování…
- Ty jsi tady? - Jo.
Aha.
- Nevím, co říct. Nemám slov. - Je mi ctí, že se vám obraz líbí.
Vážně sis mě získal.
Jak se ti odvděčím? Řekni si o cokoliv.
Něco bych potřeboval.
…k níž došlo předevčírem.
Byla to důležitá základna Rudých brigád…
Přítel je v nebezpečí.
Potvrdilo se to prošetřením dokumentů a materiálů,
které byly odvezeny do laboratoří ke zkoumání…
Toni.
Víš, co udělal Napoleon, když se dozvěděl,
že jeho muži v Rusku umírají zimou?
Víš?
- Nevíš. - Ne.
Přesně. Neudělal nic.
Nic.
Bojovat s nevyhnutelným je totiž hloupost.
A je to nebezpečné.
Zkus to pochopit.
Jdi se bavit.
Dono?
Donato?
Ahoj.
Jaký byl večírek?
Líbil se kámošovi obraz?
- Co to děláš? - Co to dělám, Toni?
Měli jsme dohodu.
Porušils ji, tak odcházím.
- Za dva dny to bude hotový. - Dva dny?
Nikdy to nedokončíš.
Ale o to nejde!
Donato…
- Ty tvý zálety chápu. - Zálety?
- Jo. - Jsi paranoidní.
Jasně, jsem paranoidní.
Ubližuje mi to, ale chápu to.
A pochopila bych i to, že mi tolik lžeš.
Vím o tom.
Ale fakt nechápu, proč se stýkáš s lidma,
se kterýma si připadáš jako velkej drsňák.
Nechci s tím mít nic společnýho.
Dono.
A ty obrazy si beru. K čemu by ti stejně byly? K ničemu.
Poslouchej mě.
Zítra sem někoho pošlu. A ty se věnuj svým kamarádíčkům.
Ale tenhle ti nechám. Jako symbol mojí lásky.
Až se vzpamatuješ, připomene ti, kým ses stal.
Víš, co je horší než nemít talent, Toni?
Mít ho jenom trochu.
Díky té troše si uvědomíš,
že seš úplně marnej.
Když někoho nekopíruješ, sám nic nedokážeš.
O čem to mluvíš?
- Skončil jsi? - Ne.
Od týhle chvíle
šlo všechno do hajzlu.
Sbohem nastokrát…
Co se kurva děje?
Byli jsme s Tonim na vrakáči.
Byly poškozený brzdový trubky.
Někdo je nařízl.
Ale kdo?
- Toni! Mrzí mě to… - Nech si ty kecy!
- Cos mu udělal? - Nech toho.
Chovej se slušně. To by stačilo.
Všichni to neseme těžce. Musíme mít pochopení.
Mrzí mě, co se tvému příteli stalo.
Ale když dovolíš,
takovou reakci jsem od tebe nečekal.
Náhlý příval odvahy.
Ale odvahu si nemůžeš dovolit, Toni.
A víš, co si ještě nemůžeš dovolit?
Zvědavost.
Všechny ty otázky, kdo jsme, co děláme,
jak zemřel tvůj přítel.
Co říkáš?
Necháme toho divadýlka a budeme se zase bavit slušně?
Ano?
Potřebujeme předsedovy memoáry.
Ne ty, co vyšly v novinách. Kompletní verzi.
Nejsme jediní, kdo je shání,
ale díky tvému příteli bychom je mohli získat jako první.
Nevím, kde teď je.
Určitě si ho najdeš.
A co když nechci?
Toni, jak říkám. Nemůžeš si dovolit být odvážný ani zvědavý.
- My dva se vidíme naposledy. - To bych ti nepřál.
Jdi do hajzlu!
Dono?
Ne, Toni. Tady Vittorio.
Vitto.
Jak se daří?
Dobře. A tobě?
Jo, jde to. Tak mluv.
Poslyš, je mi to trochu trapné,
ale moje jídelna pro chudé by potřebovala
finanční příspěvek, tak jsem si říkal…
Kolik potřebuješ?
Musíme ji trochu zrenovovat, protože se nám rozpadá…
Co tu kurva děláte? Hej!
- Strýčku Pippo. - Ahoj.
Tak co? Starají se o tebe dobře?
Jo.
Nechybí ti nic?
Pořád mi dávají polívku.
Jak se daří?
Toni.
Toni, v životě musíš používat tohle.
A vědět, kdo je s tebou a kdo proti tobě.
Balbo to nedokázal, i když jsem ho varoval.
A tys málem udělal stejnou chybu.
Nemohl jsem mu pomoct, ale tebe jsem zachránil před funusem.
Nesmíš si tolik vyskakovat.
Povím ti příběh.
Jednomu bankéři jsem kdysi svěřil balík peněz.
V Americe si pěkně vydělal. Měl ty peníze investovat. Ale co udělal?
Ukradl mi je.
Dělali jsme kvůli tomu nějaký povyk? Ne.
Mlčeli jsme a pořád mlčíme. Vyčkáváme.
Ukaž.
Důležité záležitosti si žádají trpělivost.
Trvalo pět měsíců, než jsem udržel štětec.
A teď?
Kdo jsem byl bez rukou?
Co jsem byl zač?
Myslel jsem, že jsem s každým vyrovnaný.
Ale Řím si vždycky přijde vybrat svoji daň.
Haló?
- Toni? - Vitto.
- Neruším? - Povídej.
Mám dobrý zprávy.
Mý peníze jsi využil dobře.
- Líbí? - Moc.
Co tvoje ruce?
Jde to.
Rukavice.
Tady ho máme.
Vittorio ji zná. Jaká je?
Donata je bezva ženská.
Nezasloužil si ji.
Chybí mi jak blázen.
Chybí mi všechno.
Chybí mi, jak na mě koukala.
Cítil jsem se…
Plný života.
Jo.
Podělal jsem to.
Vždycky všechno poděláme.
Toni.
Musím odsud zmizet.
Co nejdál.
Počet informátorů roste.
Policajti budou střílet na potkání.
Pomůžeš mi?
To víš, že jo.
Vyrobím ti pas. To zvládnu i s těmahle rukama.
Mám i peníze. Ne moc, ale něco mi zbylo.
Peníze nepotřebuju. Stačí pas.
Kdybys potřeboval pomoc, stačí říct.
Dáš mi to svý fáro?
A je to tu zas. Já věděl, že to dřív nebo později vytáhnete.
- Byl to dárek… - Fakt? Od koho?
- Od biskupa. - Hezky!
Kdy nám ho představíš?
Vy jste ti poslední, koho bych přivedl.
- Poslední, jo? Proč? - Co máš proti kámošům?
Byl to dárek za moji tvrdou práci.
Počkej.
Než odjedeš, musíme ještě něco udělat.
Nohama, ne rukama!
- Kopej. - Půjč ten balon i nám.
- Nohama, Vitto! - Přihraješ nám?
- No tak! - Dělej!
Pojď, Toni!
Přihraj!
- Fabio, tady! - Altobelli zpracovává.
Pojď, Vitto! Hlavička! Sem!
Ne!
Břídile.
Altobelli na Orialiho!
Oriali zkouší nůžky!
Hlavička! Přihraj!
Gól!
Oriali!
Tehdy jsme se my tři viděli naposledy.
Co chceš? Co tady děláš?
Chci se omluvit.
Na to by nestačily všechny omluvy světa.
Mám návrh.
Prodej ho.
A proč?
Potřebuju peníze.
- Peníze? - Dono.
- Potřebuju je. - Co to děláš? Vstávej. Na co?
Svatba bývá drahá.
- O čem to mluvíš? - Chci to všechno napravit.
- Pozveme půlku Říma. - To určitě.
- Koupím ti šaty s… - S vlečkou.
- Jo.
Růžové lístky, se vší parádou.
Dono, myslím to vážně.
Podělal jsem to, ale myslím to vážně.
Přestaň, Toni.
Prosím.
Toni.
Ty jsi těhotná.
Ano, já sama.
- Tebe už nepotřebuju. - Jak to myslíš?
Je to naše dítě.
- Už nejsme spolu. - To dítě je naše.
Ty máš svoje záležitosti.
Nic opravdovějšího jsem nedokázal.
No teda.
Ty vole, paráda.
Jsem přece umělec.
Děkuju.
Tumáš.
Ty memoáry.
Kolik to má stránek?
Víc než dvojnásobek vydaných.
- Tolik? - Na co to máš?
Abys vydělal ještě víc?
Je to moje životní pojistka.
O politice jsem věděl fakt kulový.
Ale tohle mi dává šanci na přežití.
Kam pojedeš?
Možná do Ohňový země.
Ohňový země?
Do Ohňový země.
Kdyby to bylo blíž, stavil bych se.
Radši ne.
Řím je krásnej, že?
Nejlepší bude už se nevidět.
Běž, než se rozbrečíme.
Co si nalhávám? Kam mám sakra jet?
Jestli se neuvidíme, snad to bude tvoje vina.
Ty šmejde, chtěl jsem říct to samý.
Sbohem, Toni.
„Samozřejmě, že se obracím na vás.
Ale myslím vás všechny. Stranu i zemi.
Přemýšlejte, drazí přátelé.
Buďte nezávislí.
Neupínejte zrak na zítra, ale pozítří.
Opakuji, že nepřijímám verdikt Křesťanských demokratů.
Nikoho nezprostím viny a nikomu neodpustím.
Občas přemýšlím nad našimi špatnými rozhodnutími,
které nebyly vůči ostatním fér.
A pak si řeknu, že by to dopadlo stejně,
protože naše příběhy píše sám osud.
Pravda, drazí přátelé,
má mnohem větší cenu než úspěch ve volbách.
Dáte-li mi miliony hlasů, ale seberte zrnko pravdy,
vyjdu z toho jako poražený.
Přijde mi to absurdní, ale vysvětlovat některé věci je zbytečné.
Je důležité udělat, co se dá.
Nemůže s tím něco udělat papež?
Měli jsme přece houfy přátel.
A pokud vím, dosud se neozval jediný hlas.
A zničehonic, když se objeví záblesk naděje,
přijde ten nesmyslný rozkaz k popravě.
Má drahá Noretto, můj osud je v rukou božích a tvých.
Modli se za mě.
Rád bych viděl svýma drobnýma smrtelnýma očima,
jak to bude vypadat potom.
Bylo by nádherné spatřit světlo.“
Kde to jsme?
Je to dílna, ale nepoužívá se.
- Proč to potřebuješ schovat? - Co?
Proč to schováváš?
- Co je to? - Moje budoucnost, Vitto.
Řekni mi, co se děje.
Starej se o sebe.
Najdi mi v týhle díře nějakou bezpečnou skrýš.
Pak můžeme jít.
Hele, Vitto.
Co?
Jestli se mi něco stane, dej tu obálku Donatě.
Dobře.
Mám tě rád.
Flavio.
Ani nevíš, jestli je to kluk, nebo holka.
- Je to kluk. - Jak to víš?
Cítím to.
Představ si, kdyby vyrostl
a začal kopírovat kresby ostatních dětí ve školce.
Aspoň budeme mít jistotu, že je fakt náš.
Nevím, jestli chci, aby byl jako já.
Proč?
- Musí být po tobě. - Ne.
Ale jo.
Já chci, aby byl po tobě.
Proboha, zase ne ve všem.
Ale mrzelo by mě, kdyby nebyl po tobě.
Kdyby neměl tvý krásný ruce.
Ale Toni, jsem unavená.
Jsem vyčerpaná.
A teď?
Trochu lepší.
Počkej, už je mi líp.
Když se syn zeptá, kdo byl jeho táta,
co mu řeknou?
Zloděj?
Padělatel?
Zbabělec?
Co tomu říkáš?
- Nechtěl jsem to nechat na ostatních. - Lepší než originál.
Pojď sem.
- Co? - Pojď nahoru.
- Dobře. - Toužil jsem po svobodě.
Abych mohl vyběhnout se všema těma mizerama.
Ty prachy, co vám ukradl bankéř. Říkal jste mi to v nemocnici.
Doneslo se ke mně, že leží v úschovně na Via Aurelii.
- Máš správné informace. - Tak si je vezmeme.
- Loupeže neděláme. - O tu se postarám já.
Nějak moc si věříš.
Měl bys vědět, že když jde o velký prachy, vždycky je shrábne casino.
Vždycky.
Mlč a vyčkávej.
Ale já jsem gambler.
A teď musím jít all-in.
Vezmu si malej podíl a odjedu.
Vypadnu s Donatou a dítětem.
Zmizíme.
Dobře, Toni. Máš moje požehnání.
- Jak se jmenuje? - Cesare.
Prohlídni si, jak vypadá.
- Můžu ho zastřelit? - Ne.
- Proč? - Proto.
- V úschovně dělá noční. - Zní to až moc snadně, Toni.
Neotevřou nám, ale kdyby jo…
- Co tu… - Nazdar, chlapečku! Nastartuj.
Nic jsem neudělal.
Já nic neřek. Chci se jenom projet.
Hodnej.
Kdo jste?
Jsem z Rudejch brigád.
Dneska jedu dřív.
Zopakuj to.
- Dělej. - Pustíte mě dovnitř?
Otevřel bránu?
Až budeme uvnitř, nastoupí Drsňák.
Jen ať víte, budou lítat pěsti. Tady a tady…
Brej večír.
Dej sem kazety. Naval je!
Dělej! Pohni si!
- Hni sebou. - No jo.
Kokto, nekňourej. Budeš boháč.
- Tak co? - Čisto.
Beru všechno.
Ruce vzhůru, sráči! Ruce vzhůru!
Spolupracujte. Jsou z Rudejch brigád!
Klídek. Stejně jsi prohrával. Otevři trezor.
Raz, dva.
- Kdo je sváže? - Kokta.
- Ne, ty. - Já je svážu?
Prachy! Naplňte pytle. Tak pohyb!
Pohněte si! Pojedeme na dovču!
Hráli jste karty, jo?
Jo. Naše prachy to nejsou.
Kokto, přidej!
Ty krávo!
Dělejte! Rychle!
Padělal jsem obrazy, známky, pasy…
Dějiny týhle země nesou můj podpis.
Ale tohle nebyla jen loupež.
Hele.
Jen vykrádačka.
Co tu blbneš? Musíme zmizet.
Tohle je umění.
Tomu bys nerozuměl.
Hej.
Netvařte se kysele. Úsměv.
To je ono. Usmějte se!
Úsměv!
Dobrý.
RUDÉ BRIGÁDY
Bezpečnostní složky usilovně vyšetřují
okolnosti přepadení bankovní úschovny ozbrojenou skupinou.
Zdá se, že čtyřem mužům, kteří na místě nenechali žádné oběti,
se během jediné operace podařilo ukořistit přes 30 miliard lir.
Jde o rekordní částku v dějinách naší země
a již nyní se mluví o loupeži století.
Abstraktní umění zjevně není tvoje parketa.
Ta instalace v úschovně byla nevkusná.
Váhal jsem, jestli tam nechat krejčovský metr,
nebo se tam vysrat.
Podívej, kam nás tvé vtípky dostaly, Toni.
Teď by se hodilo probrat deník jednoho mrtvýho.
Ty máš ty memoáry?
Kompletní?
Kdo ví?
Ale jsou minimálně dvakrát delší než ty vydané.
Můžu je vidět?
Nemám je u sebe.
Moudré.
Chci mít dost času na odjezd z Itálie, aniž by mi někdo stál v cestě.
Teprve pak je dostaneš.
Jak můžu vědět, že nelžeš?
Nemůžeš.
Musíš mi věřit.
Jak říká kamarád: „Tertium non datur.“
Zmizím odsud. Změním si život, jméno, možná i obličej.
Stačí pár měsíců.
Musím podat hlášení.
Víš, kde mě najdeš.
Kdys byl naposled u zpovědi?
Omluvíte mě?
Málokdo umí ocenit skutečnou krásu. Nemám pravdu, otče Vittorio?
My se známe?
Nebojte. Jsem taky krejčí.
Můžeme klidně pokračovat v měření.
- Dobrá. - Výborně.
Tohle je trochu delší.
Musím se vám vyzpovídat.
Pokud vím, měl Toni za přítele jednoho kněze.
Myslel jsem si, že jste nějaký suchar.
Ostatně jako většina slušných lidí.
Ale spletl jsem se.
Vy žádný suchar nejste.
A vy jste kdo, prosím vás?
Máme tady písemnou zprávu od kurie,
podle níž jste zpronevěřil církevní prostředky na soukromé účely.
Na koupi sedanu.
Tohohle.
Kvůli této zprávě by mohli odmítnout vaše jmenování monsignorem.
A dále ten příspěvek na jídelnu, o který jste žádal Toniho,
i když už byla zrekonstruovaná.
Ale kampak, otče Vittorio?
Za co jste ty peníze utratil?
Za francouzské restaurace? Za šaty?
Nebo šperky?
Podívejte. Můžu to vysvětlit
O tom nepochybuji.
Ale proto tady nejsme.
Kdyby vám Toni čistě náhodou svěřil nějaké dokumenty,
stát by si je rád vzal nazpět, protože je to jeho majetek.
Ne, nevybavuju si, že by mi nějaké dokumenty svěřil.
Určitě?
Rozmyslete si to. Sloužíte našemu Pánu.
Lhát by se neslušelo.
- Přísahám… - Nebo křivě přísahat.
Pro zajímavost ještě dodám,
že váš přítel Toni ukradl velký finanční obnos.
Peníze, které náš stát nepotřebuje a které by v tomto případě
mohly posloužit jako štědrá dotace pro vaši církev.
Chceme jen ty dokumenty.
A poslední věc, co vám chci říct.
Na nejvyšších místech ve Vatikánu jsou lidé,
kteří si mě a mé práce velmi váží.
Dono?
Brýtro, Toni.
Kde je Donata?
Klid, těhule nezabíjím. Je v galerii.
O co jde?
Sedni si.
Pojď sem.
Najali mě, abych tě zabil.
Mám pojistku. To ti neřekli?
Už ne.
Tvůj kámoš jim ty memoáry dal.
Zas tak dobrej kámoš to očividně není.
Co jste mu udělali?
Měl by ses ptát,
co mu za to slíbili.
Proč mi to říkáš?
Jak jako proč?
Ty vole, fanoušků Interu je jak šafránu.
No ne? Musíme držet spolu.
A na svý dluhy nezapomínám.
Kolik mám času?
Žádnej.
Ublížíte Tonimu?
Ne. Je jeden z našich nejlepších spolupracovníků.
A co ty ruce? Kdo mu je polámal?
Stát ruce neláme, otče Vittorio.
Brzy vám možná budu říkat Monsignore.
A jednou možná kardinále.
Chtěl byste jednou být kardinálem?
Vždycky totiž záleží na jedný věci.
Když něco chcete, co jste ochotni pro to udělat?
Kolik jste ochotni obětovat,
abyste si splnili
svý sny?
Pro vás, pane.
Co je to?
Je mi líto. To nevím.
Děkuju.
Vždycky záleží na jedný věci.
Na jedný věci.
Když něco chcete, co jste ochotni pro to obětovat?
„Vždycky záleží na jedný věci. Když něco chcete…“
Já tentokrát obětoval rozloučení s kamarádem.
Promiň, Vitto.
Mrzí mě, že už se nikdy neuvidíme.
Že se neobejmeme.
Ale ty, Vitto…
Cos musel obětovat, abys dostal, co chceš?
Víš, že se slovy to umíš líp než já.
Ale chci ti říct, že tě mám rád.
Navzdory tomu všemu tě mám rád.
Změním si život, jméno, možná i obličej.
- Jste si trochu podobní. - Fakt?
Vypadnu s Donatou a dítětem.
Zmizíme.
Kolik mám času?
Žádnej.
Musím Krejčímu přinýst tělo.
Mám tě tak rád, že ti dokonce dám svý auto.
Ten tvůj sedan je hrozně šupáckej.
Opouštím tě, Vitto.
- Otče? - Ne!
Ahoj.
Sundej to. Jsi celý mokrý.
Cos vyváděl venku v dešti?
Copak?
Toni.
Pustíte prosím nějakou hudbu?
NA MOTIVY KNIHY IL FALSARIO DI STATO,
JEJÍMIŽ AUTORY JSOU NICOLA BIONDO A MASSIMO VENEZIANI
Překlad titulků: Michal Herman