У 70-Х І 80-Х ФАЛЬСИФІКАТОР, ЯКИЙ ЖИВ У РИМІ,
ПЕРЕТИНАВСЯ З НЕЗВИЧАЙНИМИ ПЕРСОНАЖАМИ, СИЛАМИ Й ТАЄМНИЦЯМИ.
ЦЕ ЙОГО ІСТОРІЯ.
АБО ПРИНАЙМНІ ОДНА З МОЖЛИВИХ ВЕРСІЙ ЦІЄЇ ІСТОРІЇ.
Того дня, коли я помер, ми мали зустрітися.
Але я не встиг.
Це не мало так закінчитися.
Кажуть, коли помираєш, усе життя пролітає перед очима.
Ну, а я нічого не побачив.
Я хотів бути вільною людиною,
але заплатив за цю свободу страшенну ціну.
Ні!
Бо запитання завжди одне й те саме.
На що ти готовий піти,
щоб отримати те, що хочеш?
ОЗЕРО ДЕЛЛА ДУКЕССА, ТРИ РОКИ ТОМУ
Ми втрьох влаштовували справжній переполох у дитинстві,
у нашому містечку ми росли бешкетниками.
Але хто хоче жити в місці, де всі вміщаються на маленькому полотні?
Не я.
Народе, кажу ж вам.
Я страшенно спізнююся.
Тепер чекай, поки я закінчу.
-Ти нічого тут не намалюєш? -Намалюю туман.
-Як і останні 30 років. -І?
Мені остогидло малювати той туман, знаєш?
Я намалюю тобі наше містечко.
Спішиш на металургійний завод?
Народе, важлива меса. Єпископ буде.
-О, єпископ. Оце поспіх. -Так. Звісно.
Гаразд. Я їду. Авто все одно моє.
А я досі благаю!
-То ми їдемо? -Так. Поїхали.
Цей драндулет довезе нас до Риму чи розвалиться?
-Звісно, довезе. -Серйозно?
Непорочна мене ніколи не підводила.
Гаразд, подобається вам чи ні, tertium non datur.
-Що він сказав? -А я звідки маю знати?
Хто нас зупинить?
-Хто нас зупинить? -Гайда!
Гайда, Вітторіо!
Священник, робітник і митець їдуть до Риму.
Звучить як початок анекдоту.
Але ми мали увійти в історію.
Яка діра.
Тоді Рим був суцільною гулянкою.
Папи, єпископи, митці, злочинці, політики, комуністи, фашисти.
Усякого було вдосталь.
І був я.
Я хотів стати найкращим малярем у Римі.
Для цього міста не вистачило б жодного полотна.
У перші місяці я пам'ятаю посмішки
на обличчях людей, коли я малював їх.
Пані?
Потім пам'ятаю голод
і пам'ятаю холод.
Я намалюю ваш портрет.
-Агов, друже. -Не всіх забереш.
-Якого біса? -У тебе й так повно.
Поділімося трошки. Мені теж треба їсти. Сідай.
І пам'ятаю тіла на вулицях, бомби.
Але мені яке діло?
Я знав, що Рим сам мене знайде.
-Привіт! -Привіт!
Ходімо до мене.
Справа цього міста в тому, що треба просто почекати.
Рано чи пізно воно затягне й мене на ту гулянку.
Чий це дім?
Його кличуть «Митець».
Цього хлопа кличуть митцем? Так, ми влипли.
Це він.
Той обкурений на дивані.
ПІДРОБНИК
Донато, холодно.
Агов!
Холодно.
Холодно справді. Іди в ліжко.
У цьому місті завжди холодно.
Якби ти знала, який холод у моєму рідному містечку.
Донато, кохана, іди сюди.
Мій коханий.
Не можна завжди так закінчувати.
Я тут.
-Що ще ти вжив? -Усе це його?
Тут усе його.
Уяви, скільки б він заробив, якби вмів малювати.
-То ти знаєшся на малярстві? -Я митець.
Я артдилер.
То я можу принести свої роботи.
Слухай, якщо ти кращий за нього, я можу знайти час.
Як ти підписуєш свої роботи?
Тоні делла Дукесса.
Але Тоні італійською.
Не як той коротун Малий Тоні.
Чи Тоні Кьортіс. Чи Тоні Реніс.
-Можна дати безплатну пораду? -Кажи.
Італійською чи ні, це ім'я не продаватиметься.
Воно не чіпляє.
Ти мене переконала. Змінимо завтра.
Гаразд, і?
Покажеш мені свої картини чи ні?
-То де твоє авто? -Моє авто?
Це вже образа.
Ось найкращий транспорт Риму. Нумо.
-Що в тебе у волоссі? -Не знаю, що?
-Щось дивне в тебе у волоссі. -Зніми.
То це найкращий транспорт когось іншого.
Ти злодій чи митець?
Яка різниця?
Завжди з швидкою відповіддю, га?
Інші надто повільні. Сідай.
-Сідати куди? -Нумо. Сідай.
-Куди? Зачекай! -Сідай.
-Чекай. -Чудово.
-Тримаєш мене? Штовхни? -Ага.
-Якщо ні, я теж упаду. -Обережно!
Треба пригальмувати, Тоні італійською.
Вибач. Не знаю, що сказати.
Прибиральниця, мабуть, узяла вихідний.
-Точно. -Так.
Слухай, Тоні, що тобі сказати.
Це не продаватиметься. Немає ринку на таке.
Зараз усе символічне, абстрактне, концептуальне.
А ти… Ти здаєшся мені більше фігуративним.
Що? Тебе це засмутило?
Що, чекала, що я сприйму це нормально?
Але в тебе є талант.
Робота з анатомією вражає.
-Це воно. Оголені… -Оголені.
Вони продаються, якщо не надто звичайні.
О, справді?
У тебе є оригінальна оголена натура?
Оригінальна? У кубах, як у Пікассо?
Так, тобі б сподобалося.
-Не сподобалося б. -Та ну?
Спочатку подобався, але став комерційним.
-Справді? -Ти мені подобаєшся.
-Можна почати з тебе оголеної? -Ти не перший, хто просить.
Я завжди відмовляла.
Так? Бо чекала на мене?
-Чекала на Тоні делла Дукесса? -Так.
Якщо почекаєш до завтра, дізнаєшся моє нове ім'я.
Мені з кремом.
Круасан із кремом.
Або бріош.
Я ж казала, ти більше злодій, ніж митець.
Як ти це дістав?
Автопортрет Берніні.
Як ти це дістав?
Це копія.
-Копія? -Копія.
Вона ідеальна. Де ти її знайшов?
«Знайшов»? Ні, я її зробив.
Ага.
-Не вірю. -Як хочеш.
-Гаразд. Де ти бачив оригінал? -У цій книзі.
Не віриш мені?
Тоні, поглянь сюди.
-Можеш відтворити цю? -Цю?
-Придивися уважно. Я не вірю… -Я зроблю її реальнішою за оригінал.
Копіювання завжди давалося мені легко.
Це дрібниця.
Лінії такі прості.
Мазки пензлем трохи особистіші.
Що це?
Якщо впораєшся, приходь до мене.
Кожного разу, коли моє життя змінювалося, я знав це одразу.
У мене з'являлося таке відчуття в шиї, наче свербіж.
Це дивне відчуття.
Кожного разу.
Заходь.
Проблема в тому, що життя змінювалося не тільки для мене.
Це ти?
Ні.
-Що, без обіймів? -Ні.
-Серйозно? -Ні. Геть звідси.
-Дідько, який ти бридкий. -Подивися на себе.
Я покинув завод.
Тепер у тебе модний плащ?
Плащ, щоб зливатися.
Кому ти потрібен? Навіщо тобі зливатися?
Що ти мені скажеш?
Пам’ятаєш ті ночі в нашому містечку, коли ми говорили, як надерти дупи босам?
-Ми багато базікали. -Для мене це не було базіканням.
Червоні бригади — єдине місце, де такі, як я, можуть щось змінити.
-І ти теж. -Я ні до кого не належу.
-Так, знаю. -Тоді не намагайся мене вмовити.
Але
мені треба допомога.
Є сейф із твоїм ім'ям.
Вдома я робив руками все, що треба, аби вижити.
Нумо. Заходь.
Збройовий склад?
Агов! Що ти робиш? Сейф он там.
Ще з дитинства Фабіоне завжди втягував мене в свої халепи.
Але як я міг йому відмовити?
Стій! Руки вгору.
Що ти робиш?
Не рухайся. Тримай руки…
Тоні, тікаємо! Швидше!
Виходь! Тоні, виходь!
Ви збожеволіли?
Не рухайся.
Поглянь на розкладачку.
Розкладачка, так.
Я сплю там, бо те ліжко XIX століття мене лякає.
Комфорт тебе лякає?
Можеш спати й на підлозі.
-Ай! Вітторіо! -Знаю. Зачекай.
-Ти казав, що це дрібниця. -Він казав.
Мама була медсестрою, та це не робить мене лікарем.
Деталі, Вітторіо.
Так, деталі. А це що?
Це речі нових друзів Фабіоне.
Я візьму гвинтівки. І пістолети. Залишу вам два.
Боже мій!
І половина грошей із сейфа твоя.
Гроші можеш лишити собі.
Залишаєш мені? Для справи?
Ні.
Залишаю тобі, бо справа тебе не нагодує.
-Ай! -Зачекай.
-Відріж. -Відрізати?
-І лишити? -Так.
Гаразд, як хочеш. Стечеш кров'ю. Ось.
Я ж казав, що не…
Дай марлю.
Ця ситуація абсурдна.
Ти з'являєшся з діркою в руці, зброєю у валізі…
Це не ми, народе. Ви…
Ми були прислужниками вівтаря. Прислужниками.
Проповідь закінчив?
Ні, іще не закінчив. Ні.
Що ти робиш уранці?
-Агов! -Ага.
-Я зайнятий. -«Я зайнятий».
-Вітторіо, дай ножиці? -Ні.
Вимкни це лайно, Вітторіо.
Тут?
Овва! Поглянь на це місце.
Такі місця мене трохи тиснуть.
-Вони роблять мене маленьким. А тебе ні? -Ні, Вітторіо.
Коли бачу таку красу, думаю, як зробити її своєю.
І ти мусиш думати, як зробити її своєю теж.
-Зупини тут. -Тут?
То як ти зустрів цю артдилерку?
Я зустрів її в біблійному сенсі.
Звісно. Молодець.
Я її трахнув.
Я зрозумів.
Так. Ні, не зрозумів.
-Ні. Розіб'єш вікно. -Воно подвійне.
-Я спробую! -Якщо це не вона, я їду.
Доно!
-Погляньте, хто ще живий. -Поглянь, що я приніс.
Нумо, Вітторіо. Їдь. Ми з подругою впораємося.
-Ти мене познайомиш… -Дякую, що підвіз.
Агов.
Що ти… Сховай.
-Добре, правда? І підпис теж. -Іди туди.
-Що? -Двері он там. Заходь!
-Бувай, Вітторіо. -Ні, зачекай.
-Нумо. -Будь ввічливим і познайом мене.
Ні, я не зайду зі священником. Дивно так з'являтися.
Вона просто ідентична.
Вона ідентична.
Навіть підпис ідентичний.
Агов.
-Що тобі треба? -Я тут.
-Це отець Вітторіо. -Вітаю.
-Начальник транспорту.
-Потисни руку. -Так…
-Донато, вітаю. -Отче Вітторіо.
Агов.
Ну?
-Що? -Ти знаєш що.
-Ні. -Так не можна.
Я просто…
Залишу вас. Я спізнююся на службу. Бувайте.
-Бувай. -Хороший хлопчик.
Іди на сповідь.
То як ми це зробимо? Я дам аванс зараз, га?
Скільки… Скільки ти мала на увазі?
Я не експертка з ринку, але…
Слухай, це 10 % від ціни продажу.
300 000 лір?
-Вона коштує три мільйони? -Мінімум три мільйони.
Ну, тоді треба святкувати.
Поведу тебе на танці.
Ти добре танцюєш?
Найкраще.
Він обертається й бачить величезного ведмедя.
Навіть більшого за попереднього.
-Величезного білого ведмедя. -Ні!
Він каже: «Кажи правду. Ти ж не на полювання?»
Агов!
Грали нашу пісню, а ти пішла.
Народе, це Тоні.
Тоні, Бальбо.
Бальбо, Тоні.
Привіт. Я візьму стілець.
Тоні — митець.
Митець, якого я нещодавно зустріла.
Тоні — фальсифікатор.
О, фальсифікатор.
Овва.
І…
А Бальбо дістає мені ювелірку.
Намиста, каблучки…
Він дає добру ціну. Я не питаю, звідки вони.
А сьогодні в тебе є намиста чи каблучки?
-Хотів би подарувати подрузі. -Справді?
Агов, Кроко, що в схованці сьогодні? Є обручка?
Зараз подивлюся.
Крока — атлет, знаєш?
Метальник молота. Можеш так?
Ні. А що таке «метання молота»?
Ось.
У мене лишилося ці дві блискучі.
Я візьму обидві.
Ти занадто тиснеш.
-Ці дві коштують… -Три мільйони.
-У чому проблема? -Тоні, що ти робиш?
-Вони коштують удесятеро більше. -Беру дві. Гаразд?
Ми робимо паперові літачки з чеків.
-Справді? -Забереш завтра за реальні гроші.
Слухай, це дурня, Тоні.
Розслабся. Це ж не мої гроші.
Годі. Підпис же такий самий,
як справжній.
Гаразд, ми беремо.
Але є наслідок.
Я тиждень просидів над кросвордом через це слово.
-Біс знає, що це, але мені подобається. -А що таке «наслідок»?
Наслідок у тому, що якщо ти нас надуєш,
Керманич завітає завтра.
Дізнаєшся, чому його так кличуть.
Наслідок очевидний.
Ось іще анекдот.
Ти, можливо, вже знаєш цей.
Знаєш той про сафарі в Африці?
Я, мабуть, розповідав.
Місяць по тому…
Агов.
Вони взяли чек. І дали нам цю пачку готівки.
Добре. Ти ризикував стати інвалідом.
Натомість ти купуєш мені сніданок.
Так, покажемо тобі нашу тусовку.
Бальбо, Крока, Керманич та інші…
Правда в тому, що я знав, хто вони.
У ті роки всі в Римі знали імена членів банди.
Марчелло, налий мені спуми?
Та читати про них — не те ж, що бачити перед собою.
Завжди граєш сам.
Це для їжі чи для шоу?
У нас іще один комік.
Бальбо, де ти їх знаходиш? У цирку?
-Ти вмієш грати в більярд? -Звісно.
Базіко, розстав кулі для Пола Ньюмана тут.
Чому тебе кличуть Базікою?
Бо… бо… бо…
Бо… бо…
Зрозумів. Розстав кулі.
Погляньмо, з чим ти кращий: із пензлем чи з києм.
Чорт забирай.
-Митець? -Ага.
Тобто? Копії Донати?
Не тільки ті.
Я роблю й свої речі.
Я різносторонній, Ба.
Нещодавно ми з другом узяли склад зброї.
Про це досі говорять.
Це ви?
Так. З другом.
Ми ганялися за тими виродками
які провернули цю справу без узгодження з нами днями.
А ти тут.
-Я тільки відкрив сейф, Бальбо. -Навіщо тобі зброя?
-Мені ні. Другу треба було. -Навіщо йому?
Велика зброя для політиків.
Він залишив мені два пістолети.
Які політики? Червоні чи чорні?
Червоні.
-Ти навіть колір переплутав. -Мені начхати на кольори.
Я за того, з ким добре жити.
Ходімо подивимося на ці шедеври.
-Зачекай тут. -Так.
Тут мило. Скидається на боброву нору.
-Я б знайшов тобі краще місце для життя. -Мені треба не місце для життя, а студія.
Студія з правильним світлом, простором, а не ця діра.
Мені потрібне ательє.
Ательє?
Я й це запишу. Знайду тобі ательє.
-Справді? -Де ти й жити зможеш.
Підсоби мені, якщо маєш п'ять хвилин.
У мене цілий день на ательє.
-Ці… -Ага?
Я куплю їх у тебе.
Ходімо, Мікеланджело.
Ось тут. Це вхідні двері.
-Ті? -Так.
Це був склад одного з наших хлопів.
Потім йому спало на думку поговорити з магістратом.
Усе тут. Друкарська машинка, телевізор… Викинь усе. Роби що хочеш.
Прибери вхід, пару рослин.
Можеш завести собаку, трахатися.
І вуаля.
Оціни світло. Не як у тій гробниці, де ти жив.
То що скажеш? Підійде для ательє?
Підійде справді. Але я не можу собі це дозволити.
Платити не треба.
Поки робиш для нас час від часу роботу.
Яку роботу?
Мистецькі справи.
Якоюсь мірою.
Спиляй серійні номери з цих. Знаєш як?
-Звісно. -Гаразд.
Це колишній власник дому.
Можу показати й менш мистецьку сторону.
-Ні, заради Бога! -Що мені робити?
Куди? У вухо чи око?
Вибирай! Вухо, око…
-Око. -Око.
-Боже, ні! -У рот, щоб замовк.
-Благаю, пощади. -Відкрий рота!
-Змусьте його відкрити рота. -Будь ласка!
Ні!
Будь ласка! Благаю!
Я нічого не казав судді. Я нічого не скажу судді.
Пощади!
Будь ласка…
Ну?
А найкраще?
Він каже, що не казав.
Ні.
-Він не казав? -Ні.
-Він так сказав. -Ні, він уже все їм розповів.
Ні!
-Правда ж? -Ні. Я…
Правда, канарко?
-Ні, я… -Ти вже заспівав, правда?
-Я… -Нумо, заспівай.
-Ні. -Заспівай!
Я…
-«Я», до біса! -Ні!
Більше не співатиме.
Не хвилюйся. Він був стукачем.
Надішлю прибиральника, щоб ти завтра в'їхав.
Ось.
Це тобі.
За Модільяні.
Колекціонер купив за 8 мільйонів.
Що?
Я беру 30 %.
Мені 2,4 мільйона, а для тебе тут 5,6 мільйона,
мінус 300 000, які я вже дала.
Оце тобі й треба робити.
Це твоє.
Ти можеш заробляти скільки завгодно.
-А що мені робити? -Як що? Малювати.
-Копії? -Копії, звісно.
Ти можеш робити те, до чого ніхто інший навіть наблизитися не може.
Але вміння недостатньо. Треба знати, які підробки робити.
І я певен, ти знаєш.
Треба йти ва-банк на початок 1900-х, Тоні.
-Ті каракулі, які ти любиш. -Той свербіж.
Хтось нарешті зрозуміє, що я найкращий маляр у Римі.
Ось воно. Життя змінюється, коли найменше…
Отже?
Хочеш зайнятися справою зі мною?
Якою справою?
Сердечною?
І цією теж.
Ти закохуєшся.
-Та ніколи. -Ти закохуєшся.
Я ніколи не закохуюся.
Я теж.
Моне, Боччоні, Де Кіріко. Усіх. Я міг би намалювати всіх.
Це було моє.
Усе. Заповнимо весь простір.
У нас будуть картини, які всі хочуть, але ніхто не має.
Я пам'ятаю все про ті місяці.
І пам'ятаю, що був щасливий.
На стелі паркет.
-Так. -На стелі теж паркет.
І це
наша кімната.
Наша кімната?
Це ти сказала.
Саме так я уявляв своє життя.
Знаєш, що ми вівтарники?
-Ні. -Я ще не встиг сказати.
-Ми втрьох були. -Не може бути.
Так. Потім мене вигнали.
Фабіоне пішов на завод, а тепер став політиком.
-А Вітторіо бачиш сама. -Чому його вигнали?
Їж торт.
Знаю. Яку причину тобі розповісти?
У будь-якому разі він крав із колекції.
-Щоб купити пензлі. -Ага.
Ти єдиний послідовний.
Послідовний?
Він не хотів бути священником. Він хотів грошей.
Брехня. Усе набагато складніше.
Скажи їй, що казала твоя мати.
-Священники елегантніші… -Священники їдять!
Вона так і казала!
Не зважай, Вітторіо.
Гаразд. І?
Бідна сім'я, мало перспектив.
Це був єдиний спосіб продовжити навчання.
Тож ось я.
Твоя мама мала рацію.
Він елегантний, чи не так?
-Дякую. -Суперелегантний.
Знаєш, ви двоє трохи схожі.
-Справді? -Так.
-То я теж елегантний. -Суперелегантний.
-Що тобі? -Те саме.
Фабіоне хоче тебе бачити. Приходь на месу в Чистий четвер.
Звісно.
До речі, Доната мені подобається.
Мені теж.
Тепер, коли ти зайшов так далеко, не зіпсуй усе.
Усьому свій час.
Чий це драндулет?
Отче, я куплю тобі авто.
-Усі чіпляються до мого авто. -Бальбо, вітаю.
Знаю, що запізнився, але був зайнятий.
Щоб загладити, подивися, що я приніс.
-Що сталося? -Нічого.
Що це? Тірамісу від Франки?
-Як ти? -Добре. А ти?
-Добре. -Хто така Франка?
Але з щастям є проблема.
Його ніколи не буває достатньо.
І це була моя помилка.
Ти добре заробляєш як художник, так?
Дуже добре.
-Скільки? -Менше за тебе.
Справді?
Доната знає, що ти тусуєшся в клубах ночами?
Як думаєш?
Мають бути таємниці. Не можна розповідати жінкам усе.
-Ходімо. Хлоп хоче з тобою зустрітися. -Хто?
Хлоп.
Що за хрінь на тобі?
Агов, Ба.
Це То… Тоні?
-Привіт. -Сансіро, Тоні.
-Приємно познайомитися, Тоні. -Навзаєм.
Він хоче подорожувати. Треба паспорт.
Гаразд. Зробімо йому дитячий паспорт.
Він любить жартувати.
Якби ви були митником, кого б зупинили? Мене чи себе?
-Себе. -Саме так.
Ви б помилилися, так?
Доброта — зброя сильних.
У вас із собою справжній паспорт?
Ходімо.
-Іди. -Ти не йдеш, Ба?
Ні. Я йду танцювати.
ПІДПИС ВЛАСНИКА АУТЕНТИФІКАЦІЯ ПІДПИСУ
Готово!
Агов.
Тепер ти Едоардо.
Це бездоганно.
Ну, це моя робота.
То те, що сказав Бальбо, правда?
-Я вам винен послугу. -Так.
Зав'яжи вузлик на хустці, щоб не забути.
Чому тебе кличуть Сансіро?
Я вірю у дві речі.
Одна — «Інтер».
Я сам уболіваю за «Інтер».
Альтобеллі?
Переоцінений.
Оріалі?
Оріалі непоганий.
Барезі?
Він найкращий.
-Ти молодець, Тоні. -Бувай, Сансіро.
Ти молодець.
«Інтер», уперед!
Завжди.
Фабіо!
Подивися, до чого він дійшов.
То ти тусуєшся з фашистами?
Хто тобі таке сказав?
Дивися на мене, коли я говорю.
Фашистські покидьки, які підривають потяги, щоб убивати людей?
Я ні з ким не тусуюся.
Ти просто марнуєш час. Говорити з тобою про політику марно.
Ти хочеш зламати йому ноги?
Перепрошую.
Вітторіо казав, у тебе маленька майстерня друкарських машинок.
Це правда?
І що в тебе є одна для нас?
У мене IBM з обертовою головкою.
«Р» трохи прилипає, але це ракета.
Зроби мені послугу тоді.
Завтра поклади її в багажник сірого Форда.
Він буде біля твоєї майстерні.
Без проблем.
Дякую.
Глянь на нього.
Він жалюгідний.
Я все зроблю.
Хочу бачити, як ти миєш нігті волоцюг.
-Я піду. -Без дурниць, Фабіо.
-Бувай. -Бувай, Фабіо.
Ти старомодний. Думаєш, фрукти для дітей.
Кажу ж тобі, ні.
Полуниця й лимон найкращі, повір.
То їж. Якого біса ти від мене хочеш?
«Приголомшений, вжалений».
Вражений.
Я так і знав. Цей лимон на смак як мило.
Якого біса ти так довго? Думав, тебе найняли.
-Забагато смаків. -Він чекав на лимон.
Зустріч планували місяцями, а ти зриваєш її через морозиво?
-Ти що, семирічний? -Лише десять хвилин!
Десять хвилин.
Знаєш, скільки вони коштують із певними людьми?
Стій, послухай.
Лідера християнських демократів, шановного Альдо Моро,
щойно викрала в Римі група терористів.
Не вірю.
Інцидент…
-Як вони це зробили? -Зроби голосніше.
…стався біля його парламентської резиденції.
-Терористи відкрили вогонь… -Поїхали!
…по ескорту, який супроводжував лідера.
Вони заштовхали його в…
Це викрадення — чудова новина.
Саме в такі часи треба інвестувати.
І ці будівлі — чудова нагода.
Я маю рацію?
Як завжди, Зу Піппо.
Так.
Тоні.
Бальбо каже, ти можеш допомогти
з документами, щоб дістатися до Нью-Йорка й назад.
-До ваших послуг. -Добре.
Вірджинія дасть тобі все необхідне.
-Подобаються картини? -Це авангард.
-Цього хоче ринок. -І добре купує.
А ці?
Це все моє.
Вони продаються?
Не так добре.
Що думаєш, Вірджиніє?
Тобі подобаються?
Знаєш, що ми зробимо?
Я куплю їх.
Скільки за них?
Я не можу назвати ціну. Уже честь, що вони вам подобаються.
-Думаю, ти правильна людина. -Для чого?
Намалюй для мене дещо особливе.
З мене.
Наполеон.
Доречно.
-Можеш зробити? -Це тут?
Не зможете відрізнити, і хочу, щоб це був подарунок.
Бальбо.
Бачиш манери Тоні?
Шкода, що не всі ви, римляни, такі. Але не завжди.
Ну що ж. Треба трохи потерпіти. Ми, римляни…
У нас немає історії. Ми імпровізуємо.
Але треба бути обережним.
Чутки поширюються.
Деякі кажуть: «Бальбо забагато говорить.
Увесь час говорить і говорить».
Справді? Хто ці люди?
Не одна людина. Це чутки.
Чутки? Ну що ж.
Чутки як привиди.
Літають, але хто в них вірить?
Я піду.
Я до студії.
Проведу тебе до дверей.
-То чекатиму на документи? -Звісно.
Твій дядько не давав тобі відповідати.
-Відповісти на що? -Про картини.
-Твої картини? -Подобаються?
Слухай, я не експертка,
але порівняно з іншими копіями
твої здаються реальнішими, красивішими.
Але знову ж, я не експертка, тож не слухай мене.
Якщо подобаються, то ти експертка.
Хочеш портрет?
Бувай.
Антоніо?
-Тоні. -Тоні.
Близько 12:50 надійшов дзвінок до редакції.
Голос сказав:
«У телефонній будці на Віа Теулада, на розі П'яццале Клодіо,
є листівка Червоних бригад».
Листівки були надруковані на машинці й позначені звичною п'ятикутною зіркою.
Вітторіо казав, у тебе маленька майстерня друкарських машинок.
У мене IBM з обертовою головкою. «Р» трохи прилипає, але це ракета.
Друге повідомлення від Червоних бригад
знайдене в Турині, Римі, Мілані й Генуї, слідчі визнали автентичним.
Помолімося за шановного Альдо Моро.
Папа не хотів пропустити традиційне…
Сьогодні ввечері Червоні бригади видали листівку,
шосту в серії,
про викрадення шановного Альдо Моро.
Листівка, подібна за формою до попередніх,
заявляє, що так званий «допит Моро» завершено.
Згадується вердикт провини й смертний вирок.
…це був небезпечний навіс, що закручувався до центру штрафного,
де Оріалі мав хороші позиції.
Колловаті, набігаючи на швидкості, встиг і перехопив,
вибивши кутовий.
Минуло вісім хвилин від початку другого тайму.
Переважний другий тайм…
-Привіт. -Привіт.
-Коли термін? -Днів за десять.
Раму теж треба зістарити. Можеш?
Звісно, можу. Гоген — як два пальці.
Для кого це?
Для друга.
-Скільки нам платять? -Нам не платять.
Тоді спочатку Гогена, бо за нього платять.
-Бувай. -Бувай.
Що… Агов.
Я невчасно?
Ні.
-Можна? -Звісно.
Документи. Від Зу Піппо.
Тут нормально?
-Ти хотів намалювати мій портрет. -Так.
-Світло тут нормальне? -Ідеально.
Розслабся. Треба бути розслабленою.
Зніму піджак. Так комфортніше.
-Ти не дуже розслаблена, правда? -Ні, ще ні.
Тоді зніми взуття.
Тепер так.
Так краще.
Агов.
Ти справді малюєш мій портрет?
-Я? -Ага.
Портрет буде пізніше.
Мені подобається це світло.
Тоні!
Хто це, чорт забирай?
Тебе шукають.
Мене завжди шукають.
-Агов! -Поспіши. Треба кудись їхати.
Кравець хоче з тобою поговорити.
-Що йому треба? -А я звідки маю знати?
Він, мабуть, хоче з тобою зустрітися.
-То ходімо. -Агов.
Не будь дурнем.
Це справжні лиходії в усій цій історії.
Добрий вечір, Тоні.
Добрий вечір.
Ці штани на розмір завеликі.
Я думав, вони модні.
Але якщо ви так кажете, я вірю.
Тоні, нам потрібна послуга, і вона досить термінова.
Нам потрібна фальшива заява від Червоних бригад.
Фальшива заява?
Але, звісно, ідентична справжнім, які вони змушують нас знаходити
у телефонних будках чи смітниках.
Ви могли б це зробити?
Думаю, так.
Думаєте?
Буде ідентичною.
Добре.
Це копії заяв, які вже опублікували.
Це чернетка того, що має бути написано.
Найголовніше — президент мертвий.
Решту можете вигадати.
А це…
Ви платите авансом?
…щоб виміряти коло навколо зірки.
Так можна визначити, заява справжня чи фальшива.
Гаразд?
А чому я маю це робити?
Бо ми маємо врятувати життя президента.
Хіба не очевидно?
Звісно.
Остання заява була шостою. Ваша має бути сьомою.
Не забудьте.
«Модні».
Кумедний хлопець.
Ми саме над озером Дукесса,
місцем, де, як Червоні бригади повідомили в заяві номер сім,
знайдуть тіло Альдо Моро.
З самого ранку
пожежники, поліція й карабінери нічого не знайшли.
Який шедевр.
Сотні підказок надходять до поліції, карабінерів
і фінансової поліції, які обшукують територію…
Я просто кажу.
…дюйм за дюймом.
Якщо ми кажемо, що доставимо 15-го, то має бути 15-го, Тоні.
Я не хочу робити із себе дурепу,
бо тобі треба малювати Наполеона.
Ти слухаєш чи я говорю сама до себе?
…у районі озера Дукесса,
де влада й слідчі влаштували свій штаб…
-Це біля твого рідного містечка? -Так. Біля мого містечка.
-Ти йдеш? -Обідаю з Вітторіо.
-А Гоген? -Буде готовий 15-го.
Вдягнися гарно ввечері. Я залагоджу.
Спеціалізовані водолази провели занурення в нижній шар води.
Я веду тебе на фуа-гра, а ти їси суп, Вітторіо?
Фуа-гра й ікра — не моя стихія.
Ти не вмієш радіти життю.
Де твій комірець?
Комірець обов'язковий?
Ні, не обов'язковий.
Правила Церкви вимагають «гідного вбрання».
Але я розумію, Рим має зовсім інше уявлення про це.
Що не так, Вітто?
Єпископ, що йде, висунув мою кандидатуру на монсеньйора.
Але пройшов дехто інший.
Хтось, у кого багато друзів у Ватикані.
Тож, мабуть, він гідніший за мене, не знаю.
А я застряг тут.
Тобі добре скрізь. Повір, не хвилюйся.
Ти не створений для турбот.
Подумай про ліжко, яке б тобі дали, якби ти став монсеньйором.
У всякому разі ти в доброму гуморі. Що сталося? Чим займаєшся?
Я працюю на загальне благо.
Я заплачу. Мені треба бігти.
-Бувай, Вітто. Бережи себе. -Ти йдеш?
Що ти тут робиш, чорт забирай?
Прийшла на танці. Можна?
-Ні. Ти не можеш приходити сюди. -Ні?
Ти знаєш, що не можеш.
А тобі яке діло?
Тебе це не дратує?
Він такий. Наче дитина. Не може себе контролювати.
Він любить хизуватися.
Сьогодні блондинка, завтра брюнетка.
До біса той один день.
Поки знають своє місце.
Аби ти була щасливою.
Хто ці люди?
Ти їх знаєш? Агов.
Зачекай тут.
Краще?
Це теж модне?
Прийшли сказати, що я молодець?
Можете іти спати. Я вже знаю.
Можу підтвердити.
Чудова робота.
-Нам іще дещо треба від вас. -Що треба? Ще заяву?
Треба дати знати Червоним бригадам, що вони можуть отримати багато грошей
в обмін на життя президента.
Сам Папа збирає гроші.
Папа?
Скільки грошей?
Десять мільярдів.
Десять?
Скажіть другові, що він може врятуватися.
Що всі вони можуть врятуватися й узяти гроші.
Передайте Донаті мої вибачення за те, що забрав її час.
Хвилинку.
Хто вам усе це розповідає?
Ім'я моєї подруги, мій друг у Червоних бригадах?
Робіть, як я кажу, Тоні.
Правда, що скоро знайдуть, де тримають президента?
За кілька днів.
А що ви зробите з Червоними бригадами, знайшовши його?
Хочете врятувати друга?
Доно? Агов.
Зателефонуй Вітторіо завтра. Але з галереї.
Це важливо.
Зробиш?
Що сталося?
Вони тепер приходять до нас додому? Хто це був?
-Ходімо спати. -Ні, не ходімо.
-Доно! -Хто це був і чого хотів?
І не базікай тут про моє ж благо.
Я в цьому світі 20 років без тебе.
І мені не перепадало. Я відчуваю справжнє лайно.
-Зрозумів. -Ні, ти не розумієш, Тоні!
Бо якщо ти потрапиш у халепу, я теж.
Сьогодні спиш на дивані.
Я піду вперед.
Тобі треба багато чого пояснити.
У Папи десять мільярдів. Уряд не піде на переговори.
-Слухай, ти скінчиш у могилі. -Мені начхати, як ми скінчимо.
Від кого ти говориш?
Не знаю, хто він. Хлоп, якому я колись зробив послугу.
Папі треба доказ, що Моро живий.
Тоді дасть валізу з грошима, а ви його відпустите.
Пізніше відповім.
-Бувай. -Будь обережний.
Агов.
Що це за місце?
Ходімо. Часу мало.
Третя полиця. Іди сюди.
Відсуваєш ці ганчірки, ставиш валізу сюди й тікаєш.
Тут нікого не буде.
Це доказ, що Моро досі живий.
У нього сьогоднішня газета.
ЧЕРВОНІ БРИГАДИ
Фабіо, що ти робиш?
Кидай усе й тікаймо. Забираймося звідси.
Кінець комуністам. Кінець фашистам. Нумо.
Тоні.
Ти влип у це випадково.
А я саме там, де маю бути.
Суб'єкт під прицілом.
Жодних дій, поки не відбудеться обмін.
Священник тут. Вони говорять.
Піднесіть мікрофон ближче.
Я чекав хлопа із сумкою, але приніс фото Моро.
А гроші?
Святий Отець витримав години нескінченних мук,
але врешті вирішив не йти на обмін.
-Він не хоче рятувати друга? -Я лише маю повідомити.
Повідомити що? Повідомити, у біса!
-Що відбувається? -Священник пішов.
Суб'єкт на лінії вогню, але валізи немає.
Продовжувати?
Він іде. Продовжувати?
Ні. Ватикан, мабуть, розкусив і скасував операцію.
Відступайте.
-Алло? -Вітто? Агов, Вітто!
Що відбувається?
Треба подзвонити Фабіоне. Скажи йому тікати.
Палермо. Розірваний вибуховим пристроєм на залізниці Неаполь-Палермо,
30-річний Джузеппе Імпастато…
Рішення Міністерства освіти
щодо шкіл, які використовуватимуть як дільниці…
Термінові новини GR1!
Важлива новина прямо з Риму.
Щойно в центрі міста було знайдено тіло чоловіка.
Це може бути тіло Альдо Моро.
Офіційного підтвердження досі немає.
Кажуть, тіло знайшли в мішку.
Повторюю, в центрі Риму, на Віа Каєтані, біля П'яцца Арджентина,
за кілька метрів від штабу Християнсько-демократичної партії
і штабу Італійської комуністичної партії на Віа делле Боттеге Оскуре.
Невизначеність і гіркота цих моментів зрозумілі.
Ці повідомлення, повторюємо, неофіційні.
Жодне агентство новин їх іще не підтвердило.
Чекаємо на Міністерство внутрішніх справ.
Близько 70 хвилин тому
авто летючого загону й DIGOS
почали заїжджати на Віа Каєтані…
Заступник міністра внутрішніх справ Нікола Леттьєрі вже на місці
разом із політичними діячами, поліцією…
Мемуарів немає й сліду.
Поліцейські чиновники підтвердили
що чоловік, знайдений біля Віа делле Боттеге Оскуре, —
шановний Альдо Моро.
«Кравець» — це балачки.
Він навіть обіцяв витягнути двох наших друзів із Реджіна Коелі
якщо ми знайдемо, де тримають Моро.
-Знайшли? -Звісно.
Але вони нічого не зробили, а мої друзі досі за ґратами.
Мій друг зник.
Мабуть, ховається в каналізації.
-Хто, у біса, цей Кравець? -Той, хто добре служив нам досі.
У нього купа людей у кишені.
Копи, судді, адвокати… Усі, хто в нас на зарплаті.
Але якщо не зробить, як ми кажемо, ми його нагнемо.
-У нього й священники. -Як це?
Хтось із Ватикану.
Він мав дати валізу з десятьма мільярдами
за Моро Червоним бригадам.
-Думаю, усе зірвалося, га? -Ага.
А тобі пощастило.
Якби ти взяв ту валізу, тебе б тут не було.
Кравець не хотів його рятувати.
-Навіщо їм убивати Моро? -Навіщо?
Він хотів коаліції з комуністами.
Твоїх дружків із Червоних бригад прикінчать або посадять довічно. Повір.
Яка втрата.
-Пол Ньюман порівняно з тобою — ніщо. -Нарешті ти зрозумів.
Про вовка промовка.
-Повертаєшся дограти? -Ні, мені остогидло програвати.
Ні, ти дотримаєшся угод, які ми уклали, зрозуміло?
Там, звідки я, це зрада.
Побачиш, що з тобою і твоїм ляльководом станеться.
Дякую. Дуже дякую.
Обшуки проведено в численних квартирах, підвалах,
підземних приміщеннях і гаражах.
Блокпости встановлено, а перевірки транспорту тривають.
Щодо розслідувань, запущених одразу після…
-Ти тут? -Ага.
Ага.
Не знаю, що сказати. Не знаходжу слів.
Радий, що вам сподобалося.
Ти мене підкорив. Підкорив.
Можеш просити що завгодно, знаєш? Що завгодно.
Є одна річ.
…випадково позавчора.
Це важлива оперативна база Червоних бригад…
Мій друг у небезпеці.
Це підтверджує огляд вилучених документів і матеріалів,
які частково відвезли до наукових лабораторій…
Тоні.
Знаєш, що зробив Наполеон, коли йому вказали,
що всі його люди в Росії мерзнуть на смерть?
Знаєш?
-Не знаєш. -Ні.
Саме так. Він нічого не зробив.
Нічого.
Бо боротися з очевидним — це дурня.
І небезпечна.
Зрозумій мене.
А тепер розважайся.
Доно?
Донато?
Агов.
Як вечірка, Тоні?
Другу сподобалася картина?
-Що ти робиш? -Що я роблю, Тоні?
У нас була угода.
Ти її порушив, тож я йду.
-Буде готово за два дні. -Два дні?
-Ти ніколи не закінчиш. -Два дні.
І справа не в цьому!
Донато…
-Я розумію пригоди на ніч. -На ніч?
-Так. -Ти параноїш.
Так, я параною.
Я борюся, але розумію.
І можу навіть не помічати, що ти багато брешеш.
Я знаю, що брешеш.
Та я справді не розумію,
навіщо й далі водитися з тими,
хто змушує тебе прикидатися крутішим, ніж ти є насправді.
Не хочу мати з цим нічого спільного.
Доно.
І я забираю картини. Навіщо вони тобі? Не бачу причини.
Слухай, Донато…
Пришлю когось завтра, щоб ти присвятив себе друзям. Гаразд?
Залишу тобі цю, як знак моєї прихильності.
Щоб ти пам'ятав, ким став, коли прокинешся.
Знаєш, що гірше за відсутність таланту, Тоні?
Мати його трішки.
Бо тієї крихти вистачає,
щоб зрозуміти, що ти ні на що не здатний.
Ти ні на що не здатний, якщо немає чого копіювати.
Про що ти кажеш?
-Закінчив? -Ні.
З тієї миті
усе пішло шкереберть.
Бувай, au revoir
Якого біса?
Ми з Тоні поїхали на звалище.
Гальмівні шланги перерізали.
Їх пошкодили.
Хто це був?
-Тоні! Вибач… -Тоні, у біса, ти лайно!
-Що ви з ним зробили? -Годі.
Поводься добре. Годі.
Важкий день для всіх. Треба бути поблажливими.
Мені справді шкода вашого друга, Тоні.
Хоча, якщо можна так сказати,
я не чекав такої реакції від вас.
Раптовий сплеск хоробрості.
Але хоробрість треба собі дозволити, Тоні.
Знаєте, що ще вам не по кишені?
Цікавість.
Усі ці запитання про те, хто ми, що робимо,
як помер ваш друг.
Що скажете?
Припинімо цю комедію й повернімося до розмови як ввічливі люди?
Так?
Нам потрібні мемуари президента.
Не ті, що в газетах, звісно. Мені потрібна повна версія.
Ми не єдині, хто їх шукає,
але, може, ваш друг допоможе нам дістати їх першими.
Я не знаю, де мій друг.
Упевнений, ви знайдете спосіб.
А якщо я не хочу шукати спосіб?
Тоні, я щойно сказав. Вам не по кишені бути цікавим чи хоробрим.
-Це остання наша зустріч. -Я б вам цього не побажав.
Іди до біса!
Доно?
Ні, Тоні. Це Вітторіо.
Вітто.
Як справи?
Усе гаразд. А в тебе?
Так, усе гаразд. Кажи.
Слухай, мені трохи ніяково,
але моїй їдальні для бідних потрібні
пожертви, і я подумав, що…
Скільки треба?
Нам треба її відремонтувати, бо вона розвалюється.
Якого біса? Агов!
-Зу Піппо. -Агов.
То як? Добре тебе доглядають?
Так.
Тобі щось треба?
Вони весь час дають суп.
Як справи?
Тоні.
Тоні, у житті треба користуватися цим.
І треба знати, з ким ти й проти кого.
Бальбо не знав, хоча я його попереджав.
А ти ледь не зробив ту саму помилку.
Я нічого не міг для нього зробити,
але врятував тебе від похорону.
Треба триматися свого місця.
Розкажу тобі історію.
Недавно я дав купу грошей банкіру.
Він заробив статки в США.
Він мав інвестувати. Але що він зробив?
Украв у мене.
Ми влаштовували галас, метушню, скандал? Ні.
Ми мовчали, та й досі мовчимо.
Ми чекаємо.
Іди сюди.
Важливі речі вимагають терпіння.
Мені знадобилося п'ять місяців, щоб знову тримати пензель.
А тепер?
Ким я був без рук?
Ким я себе вважав?
Я думав, що розплати не буде.
Але Рим завжди збирає своє.
Алло?
-То? -Вітто.
-Заважаю? -Кажи.
У мене хороші новини.
Ти добре витратив мої гроші, га?
-Подобається? -Дуже.
Слухай, як твої руки?
Нормально.
Рукавички.
Ось він.
Вітторіо її бачив. Яка вона?
Доната — жінка вищого ґатунку.
Він її не вартий.
Я страшенно за нею сумую.
Сумую за всім.
Сумую за тим, як вона на мене дивилася.
З нею я почувався…
Живим.
Так, живим.
Я облажався.
Ми завжди лажаємо.
Тоні.
Мені треба звідси забиратися.
Якомога далі.
Кількість інформаторів зростає.
А поліція спочатку вистрілить, а потім проситиме підняти руки.
Можеш допомогти?
Звісно, можу.
Зроблю тобі паспорт. Можу навіть цими руками.
У мене є гроші. Небагато, але залишилося.
Гроші не треба. Паспорта вистачить.
Звісно, якщо треба допомога, просто скажи.
Ти мені своє шикарне авто даси?
Ось воно. Я знав, що рано чи пізно шикарне авто спливе.
-Це ж подарунок… -Справді? Від кого?
-Єпископа. -Круто!
Коли зустрінемося з ним?
Ви останні, кого я поведу на вечерю до Курії.
-Останні? Чому? -Що не так із твоїми друзями?
-Це подарунок за мою важку працю… -Зачекай.
Хвилинку.
Перш ніж піти, маємо важливу справу.
Ногами, а не руками!
-Ногами! -Тобі потрібен власний м'яч!
-Ногами, Вітто! -Передаєш?
-Давай! -Нумо, Вітто!
Давай, Тоні!
Торкнися!
-Фабіо, передай! -Зупинися біля Альтобеллі.
Нумо, Вітто! Головою! Передай!
Ні!
Гівнюк ти.
Альтобеллі бачить Оріалі!
Велосипедний удар Оріалі!
Головою. Передавай!
Гол!
Оріалі!
Це був останній раз, коли ми втрьох були разом.
Чого тобі треба? Що ти тут робиш?
Хочу вибачитися.
Усіх вибачень світу не вистачить.
У мене є пропозиція.
Продай.
Що це означає?
Це означає, що мені потрібні гроші.
-Гроші? -Доно.
-Мені потрібні гроші. -Що ти робиш? Вставай. Навіщо?
Бо весілля дорогі.
-Про що ти? -Хочу зробити все правильно.
-Запросимо половину Риму. -Ага, звісно.
-Куплю тобі сукню з… -Це називається шлейфом.
-Зі шлейфом. -Так.
Пелюстки троянд, хлопчик з кільцями…
Доно, я серйозно.
Я облажався, але я серйозно.
Тоні, годі.
Будь ласка.
То.
Ти вагітна.
Так, То, я вагітна.
-Мені ти справді більше не потрібен. -Як це?
Це наша дитина.
-Ми більше не разом. -Це наша дитина.
У тебе інші справи, інший бізнес.
Це єдине справжнє, що я зробив.
Овва.
Дідько, ідеально.
Бо я митець.
Дякую, То.
Ось.
Це мемуари.
Скільки там сторінок?
Удвічі більше, ніж опубліковано.
-Удвічі більше? -Навіщо це тобі?
Щоб заробити більше грошей?
Це моя страховка життя, Фабіо.
Я ніколи не знався на політиці, ти маєш рацію.
Але це дає шанс вижити.
Куди ти?
Може, на Вогняну Землю.
Вогняна Земля.
Якби ближче, я б приїхав у гості.
Краще не треба.
Рим красивий, правда?
Краще, щоб ми більше не бачилися.
Іди, поки ми обидва не розплакалися.
Кого я обманюю? Куди я, у біса, піду?
Якщо ми більше не зустрінемося, сподіваюся, це твоя провина.
Ти виродок. Я те саме хотів сказати.
Бувай, То.
«Природно, я звертаюся до вас.
Але маю на увазі всіх вас. Партію, країну.
Подумайте добре, дорогі друзі.
Будьте незалежними.
Дивіться не в завтра, а в післязавтра.
Повторюю, я не приймаю вердикт християнських демократів.
Я нікого не виправдаю й не збираюся цього робити.
Іноді я думаю про багато неправильних виборів.
Виборів, яких інші не заслуговували.
Потім кажу собі, що все було б однаково,
бо доля володіє нами.
Правда, дорогі друзі,
більша за будь-який електоральний зиск.
Дайте мені мільйони голосів з одного боку, але заберіть атом правди з іншого,
і я все одно програю.
Усе здається мені дещо абсурдним, але важливе не пояснити.
Питання в тому, чи можна щось зробити — і зробити це.
Хіба Папа нічого не може в цьому випадку?
Бо в нас була купа друзів.
Жоден голос, наскільки я знаю, досі не піднявся.
Тепер, раптом, саме коли з'являється слабкий промінь надії,
незрозуміло надходить наказ про страту.
Наймиліша Норетто, я в руках бога й твоїх.
Молися за мене.
Хотів би побачити моїми маленькими смертними очима,
яким усе буде потім.
Якби було світло, було б красиво».
Що це за місце?
Це майстерня, але нею не користуються.
-Чому треба ховати? -Що?
Чому треба ховати?
-Що там? -Моє майбутнє тут, Вітто.
Розкажи, що відбувається.
Займайся своїми справами.
Просто знайди мені безпечне місце в цій дірі,
і тоді поїдемо.
Агов, Вітто.
Що?
Якщо зі мною щось станеться, віддай конверт Донаті.
Гаразд.
Я тебе люблю, Вітто.
Флавіо.
Ти навіть не знаєш, хлопчик чи дівчинка.
-Хлопчик. -Звідки знаєш?
Я відчуваю.
Уяви, коли він виросте,
почне копіювати малюнки інших дітей у садку.
Ну, принаймні так точно знатимемо, що він твій син.
Не знаю, чи хочу, щоб він був як я.
Чому?
-Він має бути як ти. -Ні.
Так, тільки як ти.
Хочу, щоб він був як ти.
Боже, не в усьому ж.
Але мені було б сумно, якби він не був як ти.
Якби в нього не було твоїх красивих рук.
Будь ласка, Тоні, я втомлена.
Я втомлена.
А тепер?
Трохи краще.
Стривай, мені вже краще.
Коли мій син запитає, хто його тато,
що йому скажуть?
Злодій?
Фальсифікатор?
Боягуз?
То як?
Годі іншим вирішувати.
Краще за оригінал.
Іди сюди.
-Що? -Піднімися.
Так.
Я хотів бути вільним.
Вільним, щоб нагнути лиходіїв у цій історії.
Гроші, які банкір вкрав у вас. Історія, яку ви розповіли в лікарні.
Пташка наспівала, що на Аурелії, на складі.
-І пташка каже правду. -Повернімо їх.
-Ми не грабуємо. -Я пограбую.
Ти надто самовпевнений.
Тепер ти мусиш знати, що за столом Великої Гри
дім завжди перемагає.
Завжди.
Тихо. Спокійно.
Але я азартний гравець.
І відчуваю, що треба йти ва-банк.
Візьму маленьку частку грошей і зникну.
Зникну з Донатою та дитиною.
Випаруюся.
Гаразд, Тоні. Маєш моє благословення.
-Як його звати? -Чезаре.
Глянь на нього.
-Можна його пристрелити? -Ні.
-Чому? -Бо не можна.
-Він працює в нічну зміну в банку. -Усе здається надто легким, Тоні.
Нам не відчинять, але якби відчинили…
-Що за… -Мамин хлопчик! Заводь авто.
Я нічого не робив.
Хтось щось казав? Я просто хочу покататися.
Хороший хлопчик.
Хто ви?
Червоні бригади.
Я рано.
Повтори.
-Агов. -Впустите?
Він відкрив ворота?
Коли ми зайдемо, Крокка все владнає.
Я просто хочу уточнити, що битиму сюди й сюди…
Добрий вечір.
Дай плівки. Я сказав, дай плівки.
Швидше! Я сказав, швидше.
-Поквапся. -Так, я розумію.
Базіко, не скигли. Розбагатієш.
-Агов. -Порожньо!
Чисто. Я виграв.
Руки вгору! Стояти! Руки вгору!
Співпрацюйте. Вони з Червоних бригад! З Червоних бригад!
Заспокойся. Ти все одно програвав. Відкрий сховище.
Раз, два.
-Хто їх зв'яже? -Базіка.
-Ні, ти. -Я їх зв'яжу?
Гроші! Наповнюйте мішки. Гроші. Гайда!
Швидше! Ми їдемо у відпустку!
Ви в карти грали, га?
Це ж не наші гроші.
Базіко, можеш швидше?
Чорт забирай!
Поспішіть! Нумо!
Я підробляв картини, марки, паспорти.
Я поставив свій підпис на історії цієї країни.
Але це був не просто наліт.
Агов.
Не пограбування.
Що за вистава? Треба валити звідси.
Це мистецтво.
Ти й не зрозумієш.
Агов.
Чому кислі пики? Посміхніться.
Ось так. Посміхніться.
Посміхніться!
Гаразд.
ЧЕРВОНІ БРИГАДИ
Триває масова мобілізація правоохоронних ресурсів
для з'ясування обставин нападу озброєної групи на банк.
Здається, четверо чоловіків, без жертв,
під час однієї операції вкрали понад 30 мільярдів лір.
Рекордна сума в історії нашої країни.
Цей випадок уже називають пограбуванням століття.
Концептуальне мистецтво точно не ваше.
Ваша інсталяція в банку була несмаком.
Я не був упевнений,
чи лишити рулетку,
чи це дурня.
Подивіться, куди нас завела ваша іронія, Тоні.
Відповідне місце обговорити щоденник мертвої людини.
У вас є мемуари?
Повна версія?
Хто знає?
Але принаймні удвічі довші за опубліковану версію.
Можна подивитися?
У мене їх немає.
Дуже мудро.
Хочу мати час виїхати з Італії, щоб ніхто не заважав.
Тільки тоді отримаєте мемуари.
Як я можу бути впевнений?
Не можете.
Доведеться мені довіритися.
«Tertium non datur», як каже мій друг.
Я звалюю. Зміню життя. Зміню ім'я, може, і обличчя.
Лише кілька місяців.
Мені треба доповісти.
Ви знаєте, де мене знайти.
Давно востаннє сповідалися?
Перепрошую?
Мало хто розпізнає красу. Правда ж, отче Вітторіо?
Ми знайомі?
Не хвилюйтеся. Я теж кравець.
Я можу продовжити знімати мірки.
-О, гаразд. -Добре.
Трохи задовго.
Я маю сповідати гріхи.
Я згадав, у Тоні був друг-священник.
Але, чесно, я думав, що ви нудний хлоп,
як більшість добрих людей, зрештою.
Але помилився.
Ви зовсім не нудний.
Можна запитати, хто ви?
У нас є звіт, підготовлений Курією,
про розтрату церковних коштів на особисті цілі, на купівлю
седана.
Ось він.
Звіт, який, можливо, завадив вам стати монсеньйором.
І гроші, які ви просили в друга Тоні на їдальню для бідних.
Її вже відремонтували два роки тому.
Куди ви йдете, отче? Куди йдете?
На що пішли ті гроші, отче Вітторіо?
Французькі ресторани?
Одяг?
Ювелірка?
Ні, слухайте. Я можу пояснити…
Не сумніваюся.
Але насправді, ми не за цим.
Якщо Тоні випадково довірив вам сторінки,
Держава хоче повернути їх, бо вони належать Державі.
Ні, не пам'ятаю, щоб він довіряв мені сторінки.
Упевнені?
Подумайте добре. Ви служитель Господа.
Брехня вам не пасує.
-Клянуся, що я… -І клятви теж.
Додам, якщо цікаво,
що ваш друг Тоні вкрав велику суму грошей.
Гроші, які Державі зовсім не потрібні
і які, у цьому випадку,
могли б легко стати щедрою пожертвою вашій церкві.
Нас цікавлять тільки сторінки.
І останнє, що хочу сказати:
у Ватикані, на найвищих рівнях,
є люди, які високо цінують мене й мою роботу.
Доно?
Добрий ранок, Тоні.
Донато?
Розслабся, я не вбиваю вагітних. Вона в галереї.
Що це?
Сідай.
Іди сюди.
Мене найняли тебе вбити.
У мене є страховка. Вони тобі не сказали?
Більше ні.
Мемуари. Вони отримали їх від твого друга.
Він явно не такий вже й друг.
Що ви з ним зробили?
Правильне запитання —
що йому пообіцяли?
Чому ти це розповідаєш?
Як це?
Дідько, нас, фанатів «Інтера», так мало.
Правда? Треба триматися разом.
І я ніколи не забуваю боргів.
Скільки в мене часу?
У тебе немає часу.
Ви заподієте шкоди Тоні?
Ні. Він один із тих, з ким ми найкраще працюємо.
А його руки? Хто зламав йому руки?
Держава не ламає руки, отче Вітторіо.
Скоро, може, кликатиму вас монсеньйором.
Може, кардиналом одного дня. Хто знає?
Хотіли б стати кардиналом одного дня?
Завжди те саме запитання. Завжди те саме.
На що ти готовий піти,
щоб отримати те, що хочеш?
Чим ти готовий пожертвувати,
щоб здійснити
свої мрії?
Для вас, сер.
Що це?
Не знаю. Перепрошую.
Дякую.
Завжди те саме запитання.
Завжди те саме.
На що ти готовий піти, щоб отримати те, що хочеш?
«Завжди те саме запитання». «Щоб отримати те, що хочеш…»
І цього разу я пожертвував прощанням із другом.
Вибач, Вітто.
Мені страшенно шкода, що я не можу побачити тебе востаннє.
Не можу тебе обійняти.
Але ти, Вітто,
чим ти мусив пожертвувати, щоб отримати те, що маєш?
Ти краще за мене володієш словами.
Але хочу сказати, що люблю тебе.
Незважаючи на все, люблю тебе.
Я змінюю життя. Зміню ім'я. Може, і обличчя.
-Ви двоє трохи схожі. -Справді?
Зникну з Донатою та дитиною.
Випаруюся.
Скільки в мене часу?
У тебе немає часу.
Мені треба дати Кравцеві тіло.
Я тебе так люблю, що навіть залишаю тобі авто.
Той седан, що в тебе, такий вульгарний.
Я йду, Вітто.
-Отче? -Ні!
Агов.
Зніми це. Ти весь мокрий.
Що ти робив під дощем?
Агов.
Тоні.
Можете увімкнути музику для нас?
ЗА КНИГОЮ IL FALSARIO DI STATO НІКОЛИ БІОНДО ТА МАСІМО ВЕНЕЦІАНІ
Переклад субтитрів: Аліна Новосаденко