Holivudas matuoja sėkmę pagal pelną ir „Oskaro“ apdovanojimus.
Kaip tu vertini sėkmę?
Gerai, tai ne pagal pelną ir...
Nežinau, ką sakyti. Niekada negavau „Oskaro“.
Kaip matuoji sėkmę?
Darbo verte.
Veiksmas!
Atėjus 1998-iems metams, vėl buvau nuosmukyje.
Buvau, taip sakant, už Amerikos kino pramonės ribų.
FILMAVIMO AIKŠTELĖJE „KUNDUNAS“ / 1997 M.
Paskutinis filmas, sulaukęs tikro pripažinimo
ir kažkiek uždirbęs, buvo „Kazino“.
Taip, įspirk jam porą kartų.
Niekas nesidomėjo manimi,
nors turėjau projektų, kuriuos norėjau įgyvendinti.
Martis ir aš baigėme filmą „Bėgti nuo mirties“.
Tuo metu Martis siekė kurti vis didesnio biudžeto filmus.
Jis laikė save freskų tapytoju,
kuriančiu vis didesnes freskas.
Bet turėjau rasti pinigų.
Kad gaučiau finansavimą savo užmojams, man reikėjo gelbėtojo.
Tuomet pasirodė Maikas Ovicas.
Jis įkūrė naują bendrovę, atėjo pas mane ir pasakė:
„Turime jauną aktorių Leo Dikaprijų, tau reikia pamatyti jį“.
Bobas De Niro mus supažindino.
ROBERTAS DE NIRO AKTORIUS
Aš pasakiau: „Pasižiūrėk šį berniuką. Jis... Jis įdomus.“
- Leonardai, čia, prašau! - Leonardai!
Kaip jautiesi, būdamas sekso simboliu?
Ar esu sekso simbolis?
SEKSAS! YPATINGAS
PABUČIUOK MANE
Už antraplanį vaidmenį nominuoti šie aktoriai:
Leo Dikaprijus, „Kas graužia Gilbertą Greipą?“
PIRMOJI „OSKARO“ NOMINACIJA, 19 METŲ
Kada pirmą kartą matei Martino filmą?
Vaidinau „Šio berniuko gyvenime“ su Robertu De Niro
ir nutariau peržiūrėti visą Martino filmų katalogą.
Žinoma, visus filmus, kuriuose vaidino De Niro.
Atsisėdau ant sofos ir žiūrėjau VHS kasetes...
Patikėk, Džeri, esu labai geras. Tikrai. Esu dinamitas.
Šie filmai mane giliai paveikė jaunystėje.
Ir po „Titaniko“
nebebuvau nepriklausomo kino aktorius.
Tada tapau žmogumi, galinčiu finansuoti savo projektus.
Paklausiau savęs: „Gerai, ką tu nori daryti?“
Atsakiau: „Dirbti su Martinu Skorseze. Ką jis turi?“
5. METODIŠKAS REŽISIERIUS
Mes spažindinome Leo ir Martį.
Menkai pažinojau Martį.
Tačiau oficialiame susitikime
jis pasakė, kad nori ekranizuoti „Niujorko gaujas“.
Tariau: „Pasakyk jam, kad aš sutinku.
Man nesvarbu, koks scenarijus“.
„NIUJORKO GAUJOS“ HERBERTAS ASBERIS
- Kada atradai knygą? - 1970 m. sausio 1 d.
Dar prieš kuriant „Bjaurias gatves".
Baigęs „Įsiutusį bulių“, ieškojau finansavimo,
nedaug pritrūko, bet nepavyko. Jis buvo per brangus.
Jis seniai norėjo sukurti šį filmą.
Tai tikra istorija, ar ne?
Mane sužavėjo miesto istorija
ir gaujų istorijos.
Tėvas kalbėdavo apie „40 plėšikų“.
Iš tikrųjų visuomenė buvo kuriama gatvėse.
Ypač Faiv Points rajone, vadintame
baisiausiu lūšnynu pasaulyje XIX a. šeštajame dešimtmetyje.
Norėjau sukurti tą pasaulį,
kurio dar niekas nebuvo matęs kine.
Savo rajone daug metų girdėjau istorijas apie visa tai.
ATIDARYMAS „NIUJORKO GAUJOS“
Maniau, kad tai būtų puikus filmas,
o paskui apie tai sužinojau vis daugiau.
Iš tikrųjų tai nebuvo miestas. Tai buvo kariaujanti valstybė.
Mano iššūkis...
Pagal senovines kautynių taisykles...
Prisimenu susitikimą su Danieliu, turėjau tų laikų vaizdų.
Kai atverčiau knygą, pamatėme Bilą Skerdiką,
ir jis atrodė visai kaip jis. Pasakiau: „Pažiūrėk į jį.
Kaip tu galėtum jo nevaidinti?
Tau trūksta tik ūsų žiūrėk, tai klasika".
Istorinė asmenybė bendruomenėje buvo laikoma tikru didvyriu.
Bilas „Skerdikas“ Pulas gyveno Faiv Points rajone
ir stojo į mūšį su kiekvienu airiu, kurį tik rado.
...kas valdo Faiv Pointsą.
Mes, vietiniai, teisėtai gimę šiame gražiame krašte?
Ar purvinų svetimšalių ordos?
Tam tikra prasme šios istorijos pasakojimas buvo labai pranašiškas,
nes tai... Tai absurdiška natyvizmo sąvoka.
Tu, apsišikęs airių negre, kieno tu vyras?
Šioje šalyje mes kalbame angliškai. Kieno tu vyras? Matai šį peilį?
Išmokysiu tave kalbėti angliškai su šituo sušiktu peiliu.
Esu kilęs iš imigrantų grupės
ir vis daugiau sužinojau apie...
Imigrantų priėmimą...
Grįžk į Airiją, airiūkšti.
...pradedant nuo airių.
Airiai išmoko su visu tuo susidoroti.
Jie su tuo susitvarkė, bet turėjo kovoti.
Jie kovojo su tamsuolių judėjimu ir karingais respublikonais,
kurie dabar vadinasi „The Proud Boys“.
Airiai turėjo kovoti už savo vietą.
Arkivyskupas Hjuzas pasakė: „Sudeginsite vieną katalikų bažnyčią,
deginsime protestantų bažnyčias.“ Jiems teko duoti atkirtį.
Jie kovėsi palei mūro sieną tarp Molberio ir Moto.
BJAURIOS GATVĖS / 1973 M.
Paauglystėje leidom laiką ant jų kapų.
Mums tai senovės pasaulis.
Atrodo kaip Niujorkas. Tai puiku.
Atbulinė mokslinė fantastika.
- Tai Faiv Pointsas. - Taip. Faiv Pointsas.
Mūsų vizija buvo sukurti visą Niujorko centrą „Cinecittà“ studijoje,
nes joje buvo sukurti Felinio ir Pazolinio filmai.
Tai man daug reiškė. Prisimenu, kaip Džordžas Lukas atėjo manęs aplankyti.
Jis pasakė: „Daugiau niekas niekada nesukurs tokio filmo.
Ši filmavimo aikštelė daugiau niekada nebus tokia“.
Tai buvo daug milijonų kainavusi epopėja,
kurioje atkurtas XIX ir XX amžių sandūros Niujorkas.
Vien atsakomybė buvo maždaug tokia: „Dieve mano.
Būkite atsargūs su savo norais. Tai bauginanti patirtis.“
Čia kepenys.
Inkstai.
Širdis.
Danielis ir Martis dirbo kartu ir anksčiau.
Kai pirmą dieną įžengiau į filmavimo aikštelę,
jie tarėsi, kaip pjaustyti mėsą.
Danielis turėjo tikrą mėsininką, ir jie praleido nemažai valandų,
o visa filmavimo grupė sėdėjo ten,
sprendėme ar tai bus kotletai, ar nugarinė.
Tai mirtis.
Ir čia mirtis.
Pagrindinė arterija. Mirtis.
Pabandyk.
Tokio intensyvaus aktoriaus ir režisieriaus bendradarbiavimo
niekada gyvenime nebuvau matęs.
Martinas ieško. Ir jei nori eiti toliau,
jis visada paskatins tave eiti toliau.
Jis tiesiog trykšta džiaugsmu ir padrąsinimu,
kad pamatytų, kaip toli tu nueisi.
O ne!
O ar ne tada... Ar ne tada susilaužei nosį?
Taip.
Mano veidas buvo toks kruvinas,
kad negalėjai pasakyti, jog didžioji jo dalis mano.
Tai buvo mano idėja. Mano paties kaltė.
Manau, sumokėjau už tai.
Kas čia bus: šonkauliukai ar karbonadas? Nugarinė ar sprandinė?
- Kepenys! - Blužnis!
Daug metų buvau taip apsėstas šio projekto,
kad į jį įdėjau viską.
Tai reiškė, kad teks kovoti su Harviu Vainsteinu.
HARVIS VAINSTEINAS PRODIUSERIS, „NIUJORKO GAUJOS“
Harvis buvo pardavėjas ir banditas. Ne menininkas.
Tačiau jis norėjo būti pakviestas prie menininkų stalo,
tai buvo jo kelias į mūsų ratą.
Bet Martis taip stengiasi viską padaryti,
kad gali dirbti su labai nemalonaus būdo prodiuseriais.
Tai didis talentas.
Nes neįmanoma kurti tokių didelių filmų, jei neturi reikalingo finansavimo.
Jis mylėjo kiną
ir norėjo sukurti įspūdingą 50-ųjų ir 60-ųjų stilių,
kalbant apie Deividą Lyną ar Mecgerį.
Iš dalies ir aš, bet darau tai savaip.
Ir dingsta iš kadro.
Norėjau sukurti kuo autentiškesnį vaizdą to,
ką pajėgiau suprasti
ir ką sužinojau per daugelį tyrinėjimo metų.
Jam taip pat reikėjo parduoti filmą.
Blogiausia jam buvo skrybėlės. Jis nenorėjo veikėjų su skrybėlėmis.
Pasakiau: „Visi nešiojo skrybėles. Visi.
Ko tu nori iš manęs? Visi nešiojo skrybėles.“
Tik noriu pamatyti veidą.
Nenoriu nieko blogo.
Bet jis nenorėjo atstumti žiūrovų tuo,
kas atrodė neįprasta.
- Arba negražu? - Taip. Būtent.
Turi ten gražų vyrą, turi gražių moterų.
Nori, kad žmonės juos matytų.
Turi su tuo dirbti. Jūs kartu kuriate filmą.
Be to, jie ketina duoti tau pinigų.
Tai barteris. Barteris.
Nes arba taip, arba filmas nebus sukurtas.
Kai pradedi šį darbą, atsirandi
konfliktų ir korupcijos pasaulyje.
Pinigus ir galią turintieji visada priešinsis
kūrybingiems žmonėms,
kurie bando papasakoti istorijas už jų pinigus.
Filmavau tam tikru būdu,
pagal savo nupieštus eskizus, todėl man prireikė truputį daugiau laiko.
Tai Harvis įtūžo.
Sakė: „Tai per brangiai kainuoja.“
Studija ne už viską norėjo mokėti.
Turėjau sutelkti dėmesį į tai,
ką norėjau nufilmuoti, kas man atrodė svarbu,
kad galėčiau kontroliuoti likusią produkcijos dalį.
Spaudimas buvo toks stiprus.
Martinas - kovotojas narve.
Jis kovos iki galo.
Aš kovojau, kad gaučiau, ko man reikėjo, bet turėjau silpnybę.
Aš vis keisdavau scenarijų.
Iki šiol neturiu užrašytos istorijos.
Labai daug diskutuodavome apie... Apie scenarijų.
Jis neabejotinai tobulėjo.
Kai kuriais atvejais viską sugalvojome patys.
Ir tai reiškia, kad, žinote...
Pamatę atsakingi žmonės klausė: „Ką jūs darote?“
Aplinkui bastėsi keli scenaristai.
Vienas iš jų buvo Vainsteino stovyklos šnipas.
Jis šnip... Jis šnipinėjo.
Pranešdavo apie visus mūsų nusižengimus ir visa kita, ir...
Bet vieną kartą Martinas pratrūko ir išmetė jo stalą pro langą.
Kiek pamenu, jis buvo trečiame aukšte.
Įeinu vidun, matau stalus ir prodiuserį.
Griebiau jo stalą ir išmečiau.
O jis buvo mano...
Kitas bendradarbis man sako: „Tai ne jo stalas.“
Viskas buvo labai nepastovu. Žinote, visi buvo...
Buvo sunku.
Ilgai lauktas Martino Skorsezės epo
„Niujorko gaujos“ premjera visoje šalyje.
- Sveiki. - Sveiki.
Filmas gerokai viršijo biudžetą, todėl rizikavau viskuo.
Tikrai dariau viską, ką galėjau, kad kuo plačiau išreklamuočiau jį.
Tikroji priežastis, dėl kurios Martis yra čia,
tai bandymas susigrąžinti dalį tų didžiulių pinigų.
Net nežinau, kas iš tikrųjų parduoda filmą.
Matyt, atėjimas į televiziją, pasakojimas apie filmą
ir jūsų draugiškumas.
Taip, taip.
„Niujorko gaujų“ premjera - kitą penktadienį. Pasitikime Martiną Skorsezę.
Laimei, jis buvo labai sėkmingas.
Tai buvo finansiškai labai pelningas filmas.
Ir kritikams jis labai patiko.
DRĄSI IR RETA VIZIJA. NUOSTABU!
Tačiau „Gaujos“ buvo kažkas... Tai buvo manija.
Ir tai buvo kažkas, ką net padaręs,
niekaip nepabaigi. Jis tiesiog nebaigtas. Nebaigtas.
Kalbant apie mane, žinote ką, leiskite...
Padariau geriausiai, kaip galėjau tokiomis aplinkybėmis.
Padėk į šalį, giliai įkvėpk.
Pagaliau man pavyko tai padaryti.
Nes tuo metu savo gyvenime
atradau pastovumą, ir tai buvo Helen.
HELEN MORIS SKORSEZĖ
Helen susisiekė su manimi, dar prieš mums susitinkant.
Ji davė man šią... Atsiuntė šią knygą, maldaknygę.
Joje yra laiškas.
Nepažinojau jos. Ji buvo mano gerbėja. Tariau sau: „Argi tai ne nuostabu?“
Po metų mes susitikome.
Dar po metų susitikome visam laikui.
Helen rašė knygą
apie garsų britų režisierių Maiklą Pauelą.
Pažinojau Helen kai dirbo „Random House“ redaktore.
Ji buvo puiki redaktorė.
...jaunas poetas, gyvenantis visuomenėje,
kurią visiškai užvaldė pinigai ir technologijos.
IŠTRAUKA IŠ 1994 M. DOKUMENTINIO FILMO
Helen buvo iš visai kito pasaulio negu tas, kuriame užaugo Martis.
Jos proproprosenelis pasirašė Nepriklausomybės deklaraciją.
Ji iš to pasaulio.
Tai buvo kitoks pasaulis ir pasakiška sąjunga.
- Štai taip, gera mergaitė. - Hičkoko rakursas.
Mums gimė Frančeska
1999 m. lapkričio 16 d.
Ji gimė penkiomis savaitėmis anksčiau laiko.
- O, Dieve mano. - Taip. Taip.
Vos nepraradome jų abiejų...
Ketvirtą ryto.
Ji susilaukė manęs, būdama 52-ų metų.
Tai buvo labai sunkus nėštumas.
Aš buvau tarsi...
Vadino mane stebuklingu kūdikiu.
Kokia didelė mergaitė.
Kokia didelė, niurzgi mergaitė.
Viskas pasikeitė.
Mano tėtis visada buvo šalia manęs.
Prisimenu, kaip jis man skaitė knygas, kai buvau mažesnė.
Jis skaitė man Bibliją.
Kiekvieną vakarą lipdavome į viršų ir skaitydavome vis daugiau.
Kai jis buvo jaunesnis, manau, buvo labai impulsyvus.
Jis bandė atrasti savo kelią ir, manau, jį rado su mano mama,
bet prireikė trupučio laiko.
Perėjęs per „Niujorko gaujų“ skaistyklą,
pasakiau: „Dabar noriu sukurti filmą.“
Noriu kažką daryti, jaustis laisvai ir sukurti kažką įspūdingo.
Užvesk juos!
Tuomet man į rankas pakliuvo „Aviatoriaus“ scenarijus.
„PRAGARO ANGELAI“ PIRMIEJI METAI
Leo perskaitė Hovardo Hjuzo knygą. Turėjome tikrai gerą scenarijų.
Jis buvo apie filmų kūrimą ir aviaciją
bei jo ir Ketrin Hepbern meilės istoriją.
Pagalvojau: „Oho, 20-ųjų ir 30-ųjų Holivudas, Dieve mano.“
Lėktuvų skrydžiai, veiksmo filmas.
Prakeikimas!
„Aviatorius“ buvo
skirtas režisieriui, kuris ateina ir kažką padaro,
bet turi visus elementus, kurie man patinka ir su kuriais galiu susitapatinti.
Kodėl, po velnių, jie atrodo tokie lėti? Taip nebuvo.
Jie atrodo kaip prakeikti modeliai.
Jautėsi giminingumas
tarp Marčio ir Hovardo Hjuzo.
Po galais.
Jis giliai suprato...
KEIT BLANŠET AKTORĖ, „AVIATORIUS“
...jo ambicijų mastą.
- Nesakykite, kad neįmanoma. - Giroskopinės jėgos trukdo.
Šie lėktuvai neatlaikys statinės manevro.
Tai filmo kulminacija, Frenkai. Padaryk taip, kad viskas veiktų.
Atvertęs scenarijų
apie Hovardo režisuojamą filmą „Pragaro angelai“,
kur parašyta: „Treti metai“, jis pasakė: „Oho, mano tipo vaikinas“.
„PRAGARO ANGELAI“ TRETI METAI
Jis nesustodavo, kol viskas nebūdavo tobula.
Hovardas Hjuzas dabar montuoja apie 40 kilometrų kino juostos.
Jis toks pat maniakas kaip Hovardas Hjuzas. Martis yra neįtikėtinas maniakas.
Labai kruopštus.
Nepakankamai. Nepakankamai. Šios kniedės turi būti visiškai lygios.
Visi varžtai ir sujungimai turi būti įleisti.
Jis mintyse turi savo eskizus.
Kartais jie būna beprotiškai sudėtingi tam tikrose scenose,
kai jis filmuoja visais įmanomais kampais.
Pamenu, kaip „Aviatoriuje“ pirmąkart skridau lėktuvu „Spruce Goose“.
Ranka ant vairalazdės, veidas.
Ranka ant vairalazdės, dešinė akis.
Ranka ant vairalazdės, kairė akis.
Mano akys stambiu planu.
Virš galvos platus kadras.
Ir dvi dienas trukęs „galios didinimas“.
„AVIATORIAUS“ IŠTRAUKOS
Jaučiausi taip, lyg eičiau iš proto.
Dieve. Aš einu iš proto.
Hovardas Hjuzas yra megalomanas
ir kartu genialus savo darbo žinovas.
Ir jis turi mažą ydą,
kuri žlugdo jį ir labai susijusi su kontrole.
Štai čia, Bobai.
Ir kontroliuojant...
Nenusivaldėte. Štai čia.
...kaip toli nueisi su kontrole? Ar gali kontroliuoti viską?
Ar manai, kad su Leo galite sukurti daugiau filmų?
Taip, nes su šiuo filmu nuėjome ilgą kelią.
Išmokome dirbti vienas su kitu.
„Niujorko gaujose“, atsimenu, sakiau:
„Tai pirmas kartas, kai dirbame kartu“.
Manau, būdamas tokio amžiaus, tikrai galėjau erzinti savo klausinėjimais.
Aš klausiau apie pabaigą, kokia buvo mano veikėjo motyvacija.
Arba galime tik dunkstelėti užuot trenkę į grindis.
Tuo metu jo žvilgsnis buvo toks, kai jis pasakė:
„Aha. Mm-hmm. Mm-hmm. O, gerai. Gerai. Supratau. Supratau.“
Po „Gaujų“ man prireikė laiko, kad suprasčiau,
jog jis leidžia tau pačiam atrasti savo vaidmenį.
Aš...
Man patinka dykuma.
Prisimenu vieną konkrečią sceną.
Mano personažas, sergantis OKS, yra užsidaręs savo peržiūros kambaryje.
Žmonės nori, kad jis išeitų iš kambario,
ir siunčia Ketrin Hepbern pasikalbėti su juo.
Hovardai, tučtuojau atrakink duris.
Bet jis jos nemato,
jis negali jos įsileisti, nes egzistuoja įsivaizduojami mikrobai.
Negaliu, mieloji.
Padariau dešimt, dvidešimt, gal trisdešimt dublių.
Kažkas buvo siaubingai ne taip. Nežinau kas.
Ta jo veido išraiška.
Jis nenorėjo man sakyti, ką daryti, bet tai buvo...
Jis iš esmės pasakė: „Kažkas čia ne taip, negerai".
Jis vaidino toliau:
„Prašau, man tavęs reikia. Prašau, aš taip kenčiu“.
„Ar nori, kad ji įeitų?“ „Ne.“ Aš pasakiau: „Tuomet ne... Tuomet...“
Aš tave girdžiu, Keite.
Visada tave girdėjau, net kabinoje su įjungtais varikliais.
Na, tai todėl, kad kalbu velniškai garsiai.
Ir aš supratau:
„O. Taip, čia kalbama apie tapimą vyru“.
Džiaugiuosi už tave. Keit.
Dabar eik. Gali tai padaryti?
„Tu man rūpi, myliu tave, bet ne dabar, mieloji“.
Pasitrauk, kol kas. Netrukus pasimatysime.
Oho, man tai niekada nebuvo atėję į galvą.
Bet tai nebuvo tai, ką jis man liepė daryti.
Jis instinktyviai žinojo, kad tai negerai.
Tačiau jis nesakė man, kaip vaidinti.
Jis norėjo, kad pats suprasčiau.
Tai buvo geras filmas ir žmonėms labai patiko.
Jis buvo nominuotas tiems... „Oskarams“.
- Gavom 11 „Oskaro“ nominacijų. - Nieko sau.
Nuostabu.
Gavome daugybę nominacijų.
SKORSEZĖS „AVIATORIUS“ 11 „OSKARO“ NOMINACIJŲ
Ir buvo nušviestas faktas, kad Martis niekada nelaimėjo.
Martinas Skorsezė - Amerikos meistras,
kuris niekada negavo „Oskaro“ už geriausią režisūrą.
„Taksistas“, „Įsiutęs bulius“, „Geri vyrukai“ ir nė vieno „Oskaro“.
Pastebėjau tai, taip.
„Bjaurias gatves“ Holivudas visiškai ignoravo.
Su „Taksistu“ buvo dar blogiau. Jis buvo visiems labai atgrasus.
Šreideris ir aš nebuvome nominuoti. „Įsiutęs bulius“ buvo kitoks.
Visi manė, kad Martį apdovanos,
todėl apdovanojimui įteikti pakvietė Kingą Vidorą,
nes jis buvo Martinui kaip mentorius.
Nugalėtoju tapo Robertas Redfordas...
Jis vertas daug geriausio režisieriaus apdovanojimų.
Buvo ne kartą nominuotas.
Baris Levinsonas už „Lietaus žmogų“.
Kevinas Kostneris už „Šokį su vilkais“.
„Gaujos“ buvo kietos, turėjome 11 nominacijų. Visas pralaimėjome.
...Romanui Polanskiui.
Apie „Aviatorių“ galvojau: „Gal šį kartą man duos ‚Oskarą‘“.
Ar laukiate „Oskarų“?
A, aš... Žinote, laukiu su baime.
Tai didelis filmas.
Tikimės, kad Akademija pripažins šį filmą.
Dėl to nekyla jokių abejonių.
Jei jis gaus dabar, tai bus tikrai kažkas ypatingo.
Tai pirmi „Oskarai“, kuriuose buvau,
aš sėdėjau tiesiai už jo. Prisimenu, tai buvo...
KRISTOFERIS DONELIS VADYBININKAS
...laimi Keit Blanšet.
Keit Blanšet, „Aviatorius“.
Laimi Telma Šunmeiker.
Jis tikrai... Tiek pat tavo, kiek mano, Marti.
Kostiumai laimi, tiesa? Viskas laimi, laimi.
„Oskaras“ atitenka...
Istvudui už „Merginą, vertą milijono“.
Ar labai norite „Oskaro“ už režisūrą?
Aš asmeniškai...
Manau, mano laikas praėjo.
Manau, kad iš dalies dėl smurto,
bet ir todėl, kad jis labai...
TELMA ŠUNMEIKER FILMO REDAKTORĖ
...prieš primityvumą ir seklumą.
Jis nenurodinėja, ką galvoti, kaip tai daroma daugelyje filmų.
Labai daug filmų sako, ką galvoti. Jis to nedaro.
Jis nori, kad tu pajaustum.
Moralo nebuvimas yra jo režisieriaus vizitinė kortelė.
Jam tikrai nerūpi...
DŽUDI FOSTER AKTORĖ, „TAKSISTAS“
...pasakyti istorijos moralą.
Jo filmai pasakoja apie dalykus be analizės,
ko niekada nesuprasime apie save,
bet jis parodo istoriją ir sako: „Štai kaip jaučiuosi.
Štai ką dabar jaučiu“. Ir jis parodo savo personažus,
ir turime viską išsiaiškinti. Turime atrasti prasmę.
NIUJORKAS, NIUJORKAS / 1977 M.
Prisimenu „Niujorką, Niujorką“.
Kai kūriau pabaigą, liepiau jiems eiti vienam nuo kito.
Džordžas Lukas pasakė:
„Jei jie liktų kartu, kasoje būtų dar 10 milijonų dolerių“.
Jis teisus.
Jis visiškai teisus.
Bet aš negaliu... Pasakyti: „Duosiu jums laimingą pabaigą“. Nežinau.
Jūs žinote, kad Holivude man ne vieta.
Neturiu tokio mentaliteto.
Kad ir kaip tuo žaviuosi, dalis manęs labai norėjo tokia būti,
bet aš kilęs iš kitokios aplinkos Nežinau, kokio velnio aš... Žinote.
Darau tai, ką darau.
Taip. Pradėk bet kada.
Pasiruošt ir veiksmas.
Gerai, vaikai. Puiku.
Gerai.
Gerai, gerai. Viskas gerai.
Gavau scenarijų, ir jis mane užbūrė.
Beprotiškas gangsterių filmas „Infiltruoti“.
Apie... Apie informatorius...
„UŽRAŠAI APIE AMERIKIEČIŲ REŽISIERIAUS DARBĄ“ 2005 M., REŽISIERIUS JONAS MEKAS
...Bostono policijoje ir Bostono kriminaliniame pasaulyje.
Džekas Nikolsonas bus gangsterių vadas.
Ir jis... Manau, bus toks kaip ir kiti mano sukurti filmai.
INFILTRUOTI / 2006 M.
Džeką pažinojau daug metų, bet niekada nedirbome kartu.
Daviau jam scenarijų. Jis man paskambino ir pasakė...
Pirmas dalykas, kurį jis pasakė: „Duok man ką nors suvaidinti“.
Ir aš, žinoma, supratau, kad personažas scenarijuje
buvo maždaug toks: „Aš bosas“.
Iškart sakytum: „Jis elegantiškai apsirengęs“.
Bet ne. Nepradėkim.
Padarykime jį grubų.
Žmogus gali pažvelgti į bet ką ir ką nors iš to padaryti.
„Infiltruoti“ rodo moralinius konfliktus,
pasitikėjimą ir kuo gali pasitikėti.
Nes iki tol kariavome remdamiesi sufabrikuotais kaltinimais.
„BLOGIO AŠIES“ KALBA 2002 M.
Irako režimas planavo sukurti juodligę...
Vadinu tai nuline morale.
...ir branduolinius ginklus.
Ir „Infiltruoti“ tai atspindi. Visi informuoja vieni apie kitus.
Jis teikia informaciją FTB.
Žinoma, kalbėjau su FTB.
Ar jie žino, kas aš esu?
Filme „Kazino“ jiems užtenka moralės žinoti, kad jie amoralūs.
„Infiltruotuose“...
Jie net daugiau nei amoralūs.
Bandomąją peržiūrą rengėme Čikagoje.
Geriau ir būti negalėjo. Tai buvo tarsi roko koncertas.
Juokas tinkamose vietose, riksmai tinkamose vietose.
Tas vakaras buvo viena didžiausių mano gyvenimo patirčių.
Bet tada atėjo studija. Jiems nepatiko.
Jie labai norėjo, kad vienas iš jų liktų gyvas.
Taip.
Jie manė, kad Leo personažas Bilis turi likti gyvas.
Martis buvo įsitikinęs, kad to negali būti.
Paklausiau: „Kodėl jie to nori?“ Jis atsakė: „Na, jie turi franšizę“.
Tai nepavyko. Nepasisekė.
Martis tik pasakė...
DŽĖJUS KOKSAS SCENARISTAS IR DRAUGAS
...„Nenorite, kad jie mirtų pabaigoje. Na, žinote, kai perskaičiau šį scenarijų,
tai man ir patiko labiausiai. Jie visi miršta. Manau, tai puiku.
Pagalvojau: ,Noriu sukurti šį filmą‘. Aš, Martis, Martis Skorsezė.
Ar jūs tikrai norite, kad Martis Skorsezė kurtų šį filmą?“
Tuo metu visi juokėsi. Jis laimėjo ir gavo savo pabaigą.
Tiesiog nužudyk mane.
Niekas nesakė: „Mes nugalėjome.“
Buvo kitaip. Man buvo liūdna.
Aš tave nužudysiu.
Studijai filmas visai nepatiko.
Jie norėjo frančizės. Suprantu. Aš suprantu.
Bet aš negalėjau jiems to duoti, niekada to neduočiau,
ir jie labai supyko ant manęs, aš jaučiausi siaubingai.
Supratau: „Tikrai nebegaliu kurti filmų su studijomis.“
Tačiau buvome nominuoti „Oskarams“.
Buvau nustebęs, nes tai sunkus, beprotiškas, koktus filmas.
Mes visi trys esame čia, nes žinome, koks nuostabus jausmas
gauti Akademijos apdovanojimą už režisūrą.
FRENSIS FORDAS KOPOLA DŽORDŽAS LUKAS, STIVENAS SPILBERGAS
„Infiltruotų“ „Oskarų“ vakaras...
Frensis ir Stivenas, ir Džordžas Lukas,
kurie kartu su juo užaugo šiame versle, įteikia apdovanojimą.
Kas čia vyksta?
Ir „Oskaras" atitenka...
Martinui Skorsezei.
Ačiū!
Ačiū.
Ačiū. Ačiū.
Ačiū. Prašau. Ačiū. Ačiū.
Gal galite dar kartą patikrinti voką?
Ačiū, taigi...
Noriu pasakyti, kad esu priblokštas Akademijos suteiktos man garbės...
Mane visiškai nustebino būtent šio filmo pripažinimas.
Bet problema buvo mano pasirodymas.
Ir... Ar turime pabelsti į medį?
Jie vis žiūrėdavo ir sakydavo: „Jis vėl čia. Kas per...?“
Daugybė žmonių daugelį metų man to linkėjo.
Nepažįstami žmonės, einu gatve, žmonės kažką sako.
Nueinu pas gydytoją, bet kur, net liftuose žmonės sako:
„Turite laimėti.“ Nueinu į rentgeną: „Turite laimėti.“
Dėkoju.
Tiesą sakant, nežinau, kas nutiko. Tikrai nežinau.
Bet tai įvyko.
Kai buvo ištartas jūsų vardas,
ar žodis „pagaliau“ buvo tai, kas jums šovė į galvą?
Geras klausimas.
Juokinga, bet dėkoju Dievui, kad negavau jo anksčiau,
nes manau, kad mano silpnybė, mano puikybė būtų išsikerojusi.
Nežinau, ar buvau pakankamai stiprus gauti jį anksčiau.
Žinote, aš džiaugiuosi, kad viskas vyko būtent taip.
Ir kai pamačiau tą šypseną jo veide, Stiveno veide,
Pasakiau sau: „Žinai... Dabar kažkas bus“.
Žinote, džiaugiuosi, kad tai užtruko taip ilgai. Buvo verta laukti.
Formaliai su „Infiltruotais“
kino verslas tam tikra prasme atėjo pas jį.
Jis kuria filmus, kurie jį išlaiko,
ir Leo turi...
Puikų talento ir komercinio gyvybingumo derinį,
tai suteikė Martinui tokią tvirtą komercinę padėtį,
kokios jis niekada neturėjo.
Retai pasitaiko, kad kas nors būtų toks populiarus ir toks geras.
Jis nebijojo. Jis tiesiog ėjo į tuos rajonus, žinote?
Jis neturėjo jokių apribojimų.
Emocinė atmosfera buvo svarbiausia „Infiltruotuose“.
Kai viską baigėme, nusprendėme, kad norime kartu sukurti dar vieną filmą.
LEONARDAS DIKAPRIJUS „KUŽDESIŲ SALA“
Tai buvo sunkiai įkandamas scenarijus,
nes jis egzistencinis ir susijęs su sapnais.
Viskas gerai.
KUŽDESIŲ SALA / 2010 M.
Ir savi košmarai
patenka į išprotėjusio žmogaus protą,
bet žiūrovai to nežinojo.
Tai buvo beprotiškas įvairių atsitikimų koliažas
ir įvairūs personažai pasirodo ir dingsta.
Pasakyk, kaip tave čia atvežė.
Jie žinojo!
Ar nesupranti?
Viskas, ką buvai sumanęs, visas tavo planas.
Tai žaidimas. Visa tai... Skirta tau.
Tu nieko netiri.
Tu šūdina žiurkė labirinte.
Tai didelį nerimą keliantis filmas.
Nežinojome, ar pasakojame...
Tikrą istoriją, ar tik įsivaizdavimą?
Ar tai buvo fantazija?
Ar tai buvo jo iliuzija? Mes nebežinojome.
Kai aktoriai perskaitė savo dialogus, mes supratome:
„Palauk, ši eilutė gali reikšti tris skirtingus dalykus.“
Tai tiesiog privertė mane...
Turėjau...
Mane ištiko ilgas panikos priepuolis.
Nagi.
Negalėjau nuimti marškinių nuo pakabos ir apsivilkti.
Pradėdavau jaustis kaip širdies priepuolio ištiktas.
Tada atsisėsdavau ir jausdavau, kad...
Negaliu kvėpuoti ir negaliu...
Ir taip atsitikdavo...
daug kartų per dieną, negalėdavau dirbti.
Vos nepalūžau atsidūręs pasaulyje, į kurį šis filmas mane įtraukė.
Norėjau iš ten ištrūkti.
Prisimenu, kaip smarkiai keitėsi jo nuotaika.
Tai buvo beveik
kaip „Peanuts“ komiksuose, kai ateina lietaus debesis.
Labai gerai tai suprantu. Filmo kūrimas yra labai izoliuojanti patirtis.
Tu esi savo galvoje,
diena iš dienos galvoji apie vieną vienintelį projektą.
Todėl jis toks geras režisierius. Jis tuo gyvena.
Jis jaučia skausmą ir... Labai stipriai.
Matosi, kad jis labai įsitraukia į šiuos filmus.
Šiuo požiūriu jis beveik panašus į metodišką režisierių.
Mačiau jo nuotraukų „Gerų vyrukų“ ir „Kazino“ filmavimo aikštelėje,
kur jis apsirengęs kaip gangsteris.
Mačiau jo nuotraukų „Alisos“ filmavimo aikštelėje,
ten jis apsirengęs kaubojiškais marškiniais.
Tai matome beveik visuose filmuose.
Jis sutapatina save su darbu, o tai daryti pavojinga.
Labai pavojinga.
Kai filmavome „Kuždesius“, viskas kažkodėl pagilėjo.
Nežinau, ar tai geras, ar blogas filmas. Bet jis buvo gilesnis.
Ir gal... Mano asmeniniame gyvenime viskas klostėsi tam tikru būdu.
Žmonės suserga.
Tavo vaikas auga. Tu sensti.
Atsiranda atsakomybė, apie kurią anksčiau negalvojai.
Visa tai susideda...
Žinai...
Tave apima baimė.
Ir tai tikrai kažką padarė.
Galiausiai ištrūkau iš to.
Galiausiai išsikapsčiau.
- Kaip? - Mes baigėme filmą.
Dirbdamas su juo įvairiuose filmuose,
nepriimu nieko asmeniškai.
Bet taip, jis buvo...
Jis buvo blogiausios nuotaikos, kurdamas šį filmą,
ir geriausios nuotaikos, kurdamas „Volstryto vilką“.
Vienas, du...
VOLSTRYTO VILKAS / 2013 M.
...trys.
Aš vardu Džordanas Belfortas.
Ne jis.
Aš. Teisingai.
Pirmą kartą mums buvo suteikta galimybė
sukurti didelės apimties filmą apie ištvirkavimą ir perteklių.
Devintojo dešimtmečio pabaigoje, dešimtojo pradžioje Volstrytas
buvo tarsi žlunganti Romos imperija.
Tai buvo kaip šiuolaikinis Kaligula.
Jis apie tokius žmones,
kurie yra visiškai orientuoti į kapitalizmą ir pinigus.
Nusiperki ne tik geresnį gyvenimą,
geresnį maistą, automobilį, geresnę putę.
Pinigai padaro tave geresniu žmogumi.
Ir tai buvo tikras, tikras žmogus.
Jis rodo jums savo namus
su išeina, rankoje laikydamas stiklinę apelsinų sulčių ar ko nors kito.
Metakvaloną vartoju 10-15 kartų per dieną nuo „nugaros skausmo“.
Jis klausė: „Ką daryti su apelsinų sultimis?“
Atsakiau: „Mesk šalin“.
„Tau nerūpi apelsinų sultys“.
Pateikėme jį visoms studijoms.
Niekas nesutiko su versija, kurią norėjo sukurti Leo ir Martis.
Jie vis nesutiko.
Manau, kad tai susiję su...
...su tam tikru turiniu,
bet visi į mus žiūrėjo kaip į bepročius.
Bet Leo sugebėjo gauti nepriklausomą finansavimą.
Taigi mes buvome neapsunkinti
didelių studijų problemomis,
administratoriais, kuriems nuo pat pradžios nepatinka, ką tu darai.
Pasakiau: „Turime galimybę daryti, ką tik norime.
Pasinaudokime ja.“ Jis sako: „Taip, vaikeli. Prie darbo.
Surizikuokime.“
- Gali duoti pavyzdį? - Pasakysiu...
Taip, įžanginis epizodas.
Ir tai, žinai... Tai moters sėdmenys ir...
Aš uostau kokainą ir...
- O, taip. Tau patinka? - Taip.
Norėjome praplėsti ribas beveik iki absurdo.
Ateini į darbą
ir randi beždžionę su riedučiais
arba nuogą marširuojantį orkestrą, tiesiog beprotybė aplink tave.
Tai buvo beprotiška, chaotiška, linksma ir ištvirkėliška.
O, Dieve.
Dink, Roki.
Tarp aktorių buvo toks jausmas,
kad visi bando pranokti vieni kitus.
Maždaug: „Girdėjau, kad Džona prarijo auksinę žuvelę savo scenoje“.
Tada kas nors paklausia: „Prarijo?“
Matei, kaip sukasi jų smegenys. „Padarysiu dar baisiau“.
Plikai! Plikai!
Tai buvo jausmas, kad viskas galima.
Kartą ateina Leo ir pasakoja Martinui:
„Ei, prisimeni, kaip kartą Džordanas Belfortas man sakė,
kad prostitutė įkišo jam į subinę žvakę.“
O aš: „O, tai juokinga. Labai juokinga. Oho. Taip.“
Ir tada supratau, kad jis iš tikrųjų siūlo tai padaryti.
Filmavau Leo užpakalį su žvake.
Ir girdi tik...
...už kadro, visą dieną.
Palaukite, kur jūs valgote sušius?
Jam buvo 70 metų „Volstryto vilke“,
kartais dirbdavome po 20 valandų per parą.
Jis tiesiog eina ir eina, ir eina, ir eina, ir juokiasi, ir yra toks laisvas.
Jei aistringai stengiesi suvaidinti sceną
arba pasukti filmą kita kryptimi.
Sakydavau: „Pakeiskime visą šią sceną.“
Jis atsakydavo: „Gerai, pabandykime.“
Jis ir Leo neįtikėtini bendradarbiai,
bet niekada nesijaučiau atstumta.
Prisimenu ilgą epizodą, kurį perrašėme filmavimo išvakarėse.
Leo, Martis ir aš nuėjome į kambarį ir...
Sakau: „Rytoj filmuojame tą sceną,
kur mano personažas ateina ir prašo skyrybų ir...
Truputį negerai... Negerai, kad ji tik ateina,
paprašo skyrybų ir dingsta iš filmo.“
Išsitraukėme knygas ir visa kita. Ir...
„Gerai, o kas, jei būtų taip?“ Dirbome iki 3 val. ryto.
Iš pradžių scenarijuje buvo parašyta,
kad atėjau, padėjau popierius ir pasakiau: „Noriu skyrybų“.
Ir viskas. Galiausiai viskas baigėsi tuo,
kad mes...
O, Dieve. O, o, o Dieve.
O Dieve.
Džordanas ir Naomė guli ant lovos.
Viską baigia labai keistu seksu.
O, vaikuti.
Tai buvo sušiktai puiku. O Dieve.
Jie baigia, o ji tiesiog nekenčia jo.
Tai buvo paskutinis kartas.
Ką nori pasakyti, vaikeli?
Tai buvo paskutinis kartas, kai mylėjomės. Aš...
Ji sako: „Aš noriu skyrybų“. O jis: „Ką?“
Jie įsitraukia į didžiulį kivirčą.
Turiu tau naujienų. Tu nepasiimsi mano vaikų...
- Pasiimsiu, Džordanai. - ...pikta šūdina kurva.
Še tau, tu šūdina kale!
Tame filme nebijojome rodyti tam tikrų dalykų, įskaitant smurtą šeimoje.
Visi sakė: „Nedaryk to“.
Ne, su šiuo vaikinu eisime iki galo.
Taip ir būna. Ji pasipriešina jam, jis ją muša.
Neliesk manęs, kurva!
Mieloji, tu važiuoji į kelionę su tėčiu, gerai?
Jis įniršęs po kokaino dozės. Jis eina paimti mūsų dukters.
Griebia ją, aš vejuosi.
Eik šikt...
Aš trankau dureles...
Jis užveda automobilį.
Pasiimu laužtuvą, išdaužiu langą.
O Dieve.
Padėk. Paimk vaiką.
Skailar!
Taigi, truputį kitaip,
nei buvo numatyta iš pradžių.
Ir viską sugalvojome filmavimo išvakarėse.
Tai tiesiog... Taip, tai buvo beprotiška.
Ar jai viskas gerai?
Jis meistriškai atskleidžia personažus
ir labai sąžiningai kalba apie tamsiąją žmogaus pusę.
Martis mano, kad mes visi turime tamsiųjų pusių.
Ir nemanau, kad jis juos teisia.
Ir jis nebijo tyrinėti tamsiosios pusės.
AR „VOLSTRYTO VILKAS“ ŠLOVINA NUSIKALTĖLIUS? TAIP.
PAAUGLIŠKAS, MIZOGINIŠKAS
„VOLSTRYTO VILKAS“ YRA FILMAS APIE ŠIKNIŲ, SUKURTAS ŠIKNIAUS
Jis turi provokuoti. Atsiprašau, bet taip yra. Jis turi provokuoti.
Nes mums rūpi tik sušikti pinigai.
Nes tokie mes esame. Tokie iš tikrųjų galime būti.
Turime pripažinti, kad dalis žmogaus prigimties
yra imti tai, ką turi kitas žmogus, užuot dalijusis.
Žaidimo esmė - perkelti pinigus iš kliento kišenės į savo kišenę.
Teisė. Bet jei tuo pat metu gali uždirbti klientams pinigų,
tai naudinga visiems. Tiesa?
Ne.
Problema - žavesys, kai gali daryti viską, ką nori,
nes žinai, kaip išvilioti iš žmonių pinigus.
Filmas ne apie pinigus. Ir ne apie seksą.
Ir ne apie tai, ko nori moteris. Svarbu, ko nori vyras ir jo valdžia.
Filmas apie valdžią. Visada apie valdžią.
„Volstryto vilkas“ sukėlė kontroversiją
socialinės žiniasklaidos eroje.
Internete buvo ginčijamasi minutė po minutės.
Kai filmas pasirodė...
MARKAS HARIS RAŠYTOJAS
...kino teatruose, labai daug žmonių pažiūrėjo jį.
Jie elgėsi labai nepadoriai su pinigais
ir su žmonėmis.
Filmas turėtų būti toks. Parodyti tokį mentalitetą.
- Norėjome sukurti... - Leo! Leo!
- ...sukurti portretą... - Leo! Leo!
...mūsų kultūros portretą.
AIG, LEHMAN ŠOKAS PASAULIO RINKOSE
Bet „Volstryto vilkas“ buvo didžiulis hitas.
Taip, buvo. Taip.
Kažkaip supratome, kaip viskas sugedę.
Mes tik stebėjome, kaip tai vyksta.
Daugelis šių žmonių, kurie sužlugdė mūsų ekonomiką, galiausiai gavo premijas.
Į sušiktą stratosferą!
Po jo premjeros Leo ir aš turėjome vykti į Paryžių.
Vaikai sekiojo jį mėgdžiodami Makonį.
Buvome apstulbę.
Filmas labai gerai pasirodė Prancūzijoje. Populiariausias Leo filmas Prancūzijoje.
Populiaresnis už „Titaniką“
ir už „Pradžią“, komerciškai labai sėkmingus filmus.
Ir iki šiol jis yra komerciškai sėkmingiausias Marčio filmas.
„Volstryto vilkas“ yra kažkas...
Mano kartos žmonės nežino, kas jis, bet jei pasakysi,
kad jis režisavo „Volstryto vilką“,
atsakys: „O, ‚Volstryto vilko‘ režisierius“.
Štai taip. Paskui pasidarė šiek tiek beprotiškiau.
Martinas Skorsezė.
Mėgaukitės.
Paprastai jis nemėgsta būti pastebėtas.
Nustojome eiti vakarieniauti, nes žmonės prieidavo prie mūsų
viduryje vakarienės.
Bet vieną kartą, kai jis išėjo su manimi,
perėjome į kitą gatvės pusę ir nusipirkome picą.
Niekada to nepamiršau, tai svarbus mano gyvenimo įvykis.
Visada prisiminsiu, kaip ten sėdėjome.
Valgėme picą. Niekas mums netrukdė.
Aš nufotografavau jį su jo maža skrybėle, buvo puiku.
Bet taip, privatumo tikrai nebuvo,
manau, nei namuose, nei biure ar darbe.
Jis visada ką nors daro.
Niekada nebūna taip, kad jis nieko nedarytų.
Net kai jis sako, kad nieko nedaro, tai netiesa.
- Turime pasikalbėti vėliau. - Man reikia trijų minučių...
Tai pirmasis juodraštis, labai grubus.
Padarykite pataisas, tada jas nušlifuosime ir apversime.
Jis sukuria nežmoniškai daug dalykų.
Jis surado kino kūrėjų, kurie jam patinka, jis nori jiems padėti, jie jo draugai.
Turime nuo 20 iki 40 projektų, kuriuos Martis prodiusuoja,
vykdomasis prodiuseris.
Tai įdomu.
Ir dar yra „Film Foundation“.
Nebuvo nė karto, kad Martis nebūtų pasisakęs už kiną.
Jis visada galvos apie tai, kokius filmus reikia restauruoti,
ir jam tai ne darbas. Tai tiesiog, žinote, antroji prigimtis.
Martis išgelbėjo Pauelo Presbergerio filmus nuo išnykimo.
Pasišventė tam. Jis tai daro ir šiandien.
„Film Foundation“ iki šiol atkūrė mažiausiai 900 filmų.
Dar yra „World Cinema Project“,
panašus, tik skirtas viso pasaulio šalyse sukurtiems filmams,
kurie neturi prieigos ar galimybės
būti restauruoti, išsaugoti ir panašiai.
Tai tarsi įsivaizduoti
prarastus paveikslus, kurie dingsta ir kurių niekas neišsaugojo.
Niekas nekabina ant sienos. Jie dingsta visam laikui.
Jo gyvenimo darbas, be filmų kūrimo, yra
padėti naujajai kartai iš tiesų suprasti,
koks svarbus menas yra kinas.
Turime derinti veiksmus su Džordžo Luko kontora.
Turime „Film Foundation“.
Yra vaidybinių ir dokumentinių filmų.
Dabar dirbame su reklamomis. Kelionių filmais.
A! Ir tas dantistas.
- Tau patinka dantistas. - Man jis patinka. Malonus žmogus.
Tai vienintelė vieta, kur galiu pailsėti.
Šaknies kanalą, galima?
Rimtai, tu nieko negali padaryti. Šaknies kanalas, tu sėdi kėdėje...
Na, jie nuskausmina ir visa kita. Vis tiek nemalonu. Bet...
Tik pusantros valandos...
Viskas. Einu iš čia.
Kai pradėjau dirbti Martino asistente,
jis buvo labai temperamentingas. Labai supykdavo.
Kurdamas filmą, taip supykdavote,
- kad daužydavote telefonus. - Tai malonumas.
Tiesiog trenkdavote ir sulaužydavote?
Prieš daug metų dažnai tai dariau, nes...
Bet tai buvo kvaila, nes man reikėjo naudotis telefonu.
Tikrai.
Kartais tai nebuvo maloni vieta,
ypač rytais, kai automobilis nepasirodydavo, ir jis vėluodavo, ir...
Žinote, tai buvo... Jausdavai didžiulę įtampą.
Bet evoliucija
įvyko, kai kūrėme „Gyvenimą materialiame pasaulyje“.
Žmonės sako, kad esu labiausiai pasikeitęs „Bitlas“.
Bet iš tikrųjų tai ir yra gyvenimo esmė.
Esmė ta...
Kol nesuvoki Dievo, turi keistis, nes...
Apie meditaciją sužinojau, kai kūrėme filmą apie Džordžą Harisoną.
Atsitraukti ir numalšinti pyktį.
Nuslopinti jį. Pyktis vis tiek yra,
bet laikai rėkimą uždarytą pakaušyje.
Sakai: „Gerai, gerai. Mes tai padarysime“.
Ir, žinoma, per meilę, tai svarbiausia.
- Pažiūrėk į šį viščiuką. - Tai tikrai gekonas.
Ketė, Frančeska ir aš,
visos turėjome skirtingą tėtį.
Tiesiog pagal tai, kur jis buvo savo gyvenime.
Kai buvau maža, jis turėjo barzdą.
Didelę baisią barzdą ir inten...
Ir jis piktai suraukdavo antakius, tarsi sakydamas: „Aš toks“.
Ir jis tai vis dar turi. Žinote, pyktis maitina darbą.
Tačiau dabar yra dar kai kas...
SERAFINA, ANŪKĖ
...jis daugiau čia.
Nuimk tas širdutes nuo mano galvos.
Aš tik...
- Taip. - Štai taip. Tau tinka.
Jis stengiasi per šeimos vakarienę,
stengiasi tiesiog daugiau būti su mumis,
šeimos vakarienė mums labai svarbi.
Mama! Turime skubiai tave paslėpti.
- Ne, ne, neslėpk jos. - Eik į spintą.
Ir tada eidavome į mūsų šeimos kambarį.
Ten praleisdavome porą valandų,
žiūrėdavome filmą arba kalbėdavomės ir leisdavome laiką kartu.
Taip.
Ar norėtum būti vampyras?
Gali būti kad aš pasmerktas būti vienu iš jų.
Girdėjai?
Oi!
Pyktis gali tave užvaldyti, daug metų taip ir buvo. Tikrai.
Tai stebuklas, kad išsikapsčiau. Aš negalėjau sugyventi su savimi.
Jei nori gyventi, turi gyventi su savimi.
Jis tapo daug ramesnis... su amžiumi.
Bet...
jis labai rūpinasi manimi
ir manau, jis turi polinkį rūpintis
dėl mano mamos.
Einu miegoti. Labanaktis, brangioji.
Nedaug žmonių žino, kad mano mama serga.
Ji susirgo Parkinsono liga, kai jai buvo 30 metų.
Ji anksti susirgo Parkinsonu.
Tai buvo prieš jai susipažįstant su mano tėčiu.
Tu dirbai tame biure, tiesa?
Ir vieną kartą, atrodo sakei, kad išsiuntei... Na...
Nesakau, kad gerbėjos laišką...
Bet, baikim. Akivaizdu, kas tai.
Tu vaikeisi...
mane savo kontoroje.
Aš nesivaikiau tavęs, velniai griebtų. Ne, ne. Tai tiesa.
Tu man trukdei.
Bandžiau sukurti filmą.
Mes čia kuriame filmus.
Žmonės mato...
Jie žiūri į jį ir mato jo filmus
ir apdovanojimus, bet...
Mano mama yra svarbi jo gyvenimo dalis.
Dar viena.
Kai buvau jaunesnė, liga nebuvo labai pažengusi.
O kai tapau vyresnė, jai pasidarė daug blogiau,
ji nebegalėjo vaikščioti.
Buvo akimirkų, kai jis buvo filmavimo aikštelėje ir...
jai pablogėdavo, jam tekdavo nutraukti filmavimą ir vykti į ligoninę.
POUR MA GRANDE PIVOINE REŽISIERĖ FRANČESKA SKORSEZĖ
Jis būdavo beviltiškai nusiminęs.
Jie labai artimi.
Ko tau reikia?
Norėjau...
Ko?
Ka...
Kalendoriaus?
Katalogo.
- A, katalogo. - Taip.
Bet... Ar turi jį čia, šiame kambaryje?
Ta prakeikta liga tokia sunki.
Bet... Neatrodo, kad jam būtų sunku.
Atrodo, kad jis į tai žiūri ramiai.
Manau, būtų teisinga sakyti,
kad jei Martis nebūtų tiek daug visko išgyvenęs per daugelį metų,
negalėtų taip visapusiškai būti šalia.
Ir jis suprato, kad menininkas būna savanaudis savo meno atžvilgiu,
bet nebūtinai turi būti savanaudis savo gyvenime.
Po „Paskutinio Kristaus gundymo“ privalėjau nerti gilyn.
1989-ųjų rugsėjį perskaičiau „Tylą“, pasakiau: „Turiu sukurti filmą.“
TYLA ŠIŪSAKU ENDAS
Klausimai apie tai, kokia yra šios revoliucinės idėjos esmė...
Kalbant apie krikščionybę.
Tai tikra istorija apie XVII amžių pietų Japonijoje.
Ten kilo didelis konfliktas tarp katalikų misionierių
ir Japonijos vyriausybės.
Dėl to galiausiai buvo nužudyti 35 000 žmonių, kankinių.
Tai, kas vyksta su misionieriumi Rodrigesu, yra visai kas kita.
ENDRIU GARFILDAS RODRIGESAS
Mane domino, kaip
kai kurie iš pagrindinių ten nuvykusių misionierių iš pradžių atkrito.
Jie atsižadėjo savo religijos.
Neatsižadantys tikėjimo belaisviai bus pakabinti virš duobės ir kabės,
kol atsižadės.
Jų gyvybės nyksta lašas po lašo.
„Tyla“ daugiau nei bet kuris kitas filmas
sprendžia klausimą, ką...
ARIS ASTERIS KINO REŽISIERIUS
...iš tiesų reiškia būti krikščioniu.
Kol neatsižada tikėjimo, jie negali būti išgelbėti.
Pagrindinis veikėjas išdidžiai
tvirtino, kad niekada neatsisakys savo tikėjimo.
Bet jis tai padarė, kad išgelbėtų kitus žmones.
Vienintelis panašus į Kristaus darbus poelgis visame filme
yra tikėjimo atsižadėjimas.
Manau, jis suprato Jėzaus prašymo gylį.
Jėzus prašo jį padaryti... Būti, kuo jis bus.
Tai istorija, kurios pabaigoje žmogus
atsižada krikščionybės, kurią skelbė.
Taip jis atranda tikrąją krikščionybę.
Kas tai?
Tai ir puikybės praradimas, ar ne?
O, visa esmė galiausiai yra nuolankumas.
- Tai... Nuolankumo mokymasis. - Taip.
Tai ir yra šios istorijos grožis.
Manau, kad viena iš stipriausių filmo vietų yra epilogas.
Filmas baigiasi kaip meilės istorija
tarp kunigo ir Kičidžiro, kuris yra šis nelaimėlis.
Jis daro baisius dalykus. Jis išdavikas, tiesa? Ir savanaudis.
Žinote, šis vaikinas vis kartoja tą patį.
Nori ištrūkti iš ten ir būti krikščioniu.
Paskui įskundžia visus, įskaitant kunigą.
Tai savotiškas Džonio Bojaus personažas, tiesa?
Taip. Na, tai irgi Judas, Džonis Bojus.
Kičidžiras, Džonis Bojus.
- Jis nusidėjėlis. - Taip.
Atsiprašau, kad esu toks silpnas.
Manau, kad Martis susitapatina su Kičidžiru
labiau nei su kitais filmo veikėjais.
Padėkite man, tėve. Pašalinkite nuodėmę.
Jėzus sakė:
„Kodėl turėčiau būti su aukštaisiais kunigais? Jiems viskas gerai.
Pagalbos reikia nusidėjėliams.“
BJAURIOS GATVĖS / 1973 M.
Tai matai „Bjauriose gatvėse“ ir „Įsiutusiame buliuje“.
ĮSIUTĘS BULIUS / 1980 M.
Ir „Geruose vyrukuose“.
Ir manau, kad tai pasiekia tam tikrą apogėjų filme „Tyla“,
kai matai užuojautą tokiam nelaimėliui.
Kičidžiras yra tas, kuris moko.
Nes pabaigoje...
Jėzus tarsi veikia per jį,
rodydamas Rodrigesui, kas iš tikrųjų yra meilė, atleidimas ir gailestingumas.
Ar vis dar laikai save krikščioniu?
Taip, laikau.
Tikrai tuo tikiu, taip.
Turėjau tikėjimą atmesti, surasti, vėl atmesti, bandyti surasti
ir galiausiai atrasti paguodą jame.
Manau, visi turėsime abejonių, baimės...
Kai suprasi savo tikėjimą, būsi miręs.
Taigi iš tiesų, tai...
Tai judėjimas po kambarį, lietimas ir bandymas rasti... Tamsoje.
Vienintelis dalykas - tu nuolat darai pažangą.
AIRIS / 2019 M.
Jo filmai vis dažniau persekioja mane.
Ypatingai „Airis“.
Aš nedirbau su De Niro nuo „Kazino“. iki „Airio“, tai buvo ilgas laiko tarpas.
Bet „Kazino“ buvo paskutinis tokio tipo, nes „Airis“ yra kitoks.
Net jei aplinka ir panaši.
Po galais. Šūdas.
Tai kas kita.
Martis ieško medžiagos, kuri leidžia jam atiduoti visą save,
ir tai akivaizdu „Airyje“,
kai šis autsaideris, išeina į pensiją ir ruošiasi mirti.
Labiausiai įstrigo tai, kad Bobas mato, kaip jį palieka vaikai.
UŽDARYTA EIKITE PRIE KITOS KASOS
Pege, Pege. Noriu tik pasikalbėti. Pe...
Tai kaina, kurią moki už tą idiotišką tuštybės kupiną gyvenimą,
kurį jis galvojo, kad gyveno.
Dabar pamatai pasekmes.
Bobas De Niro visai vienas, vienas senelių namuose.
TELMA ŠUNMEIKER FILMO „AIRIS“ REDAKTORĖ
Net nežino, kada Kalėdos. Jis vienas.
Jis už tai sumokėjo.
- Jo ištikima meilė amžina. - Jo ištikima meilė amžina.
Gerai, Frenkai. Vėl aplankysiu. Gerai?
Labai greitai, tikriausiai po Kalėdų švenčių.
- O. Gerai. - Frenkai, telaimina tave Dievas.
Jus taip pat. Ačiū.
Dabar Kalėdos?
Beveik.
Aš niekur nevažiuosiu.
Kai Bobas padavė man knygą, jis tarsi palūžo, verkė.
Žmonės sensta. Štai kas buvo toje knygoje.
Pasakiau, žinote...
Ir visa tai, ką jie patyrė,
galiausiai mums visiems tenka susidurti su tuo pačiu.
Turime susitaikyti su savo išnykimu.
„Airis“ visą laiką
mane veikė tarsi paralelinė tema.
Matai šiuos nuostabius žmones
po tiek metų dirbančius kartu.
Esu labai dėkingas už tai, ką sukūrėme kartu...
Kai pagalvoji,
buvome du vaikai, kurie girdėjo vienas apie kitą mieste.
Ir staiga visa tai įvyko.
Tai tarsi... Nuostabu.
Manau, kad Martis yra tikrai atsidavęs tam... Tam, ką daro.
Jis nesiruošia keistis. Telaimina jį Dievas.
Yra daug puikių kino kūrėjų,
bet manau, kad jis tai darytų nemokamai, suprantate?
Manau, kad jis būtų režisierius, kad ir kas nutiktų.
Kinas jį užvaldė dar ankstyvoje vaikystėje ir niekada jo nepaleido.
„GĖLIŲ MĖNULIO ŽUDIKAI“ PARENGIAMIEJI DARBAI
Ar jauti, kad dabar, kai kiekvienas filmas turi skirtingą...
Negali atiduoti viso savęs kiekvienam filmui...
Iki galo, kitaip tikriausiai...
- Taip mano gydytojas sakė. - ...numirtum.
Dr. Klainas, taip. Jis man tai pasakė prieš 20 metų.
Jis pasakė: „Marti, tu negali taip elgtis kiekvieną kartą. Tu neišlaikysi.“
Jis judės pagal droną, visas įrenginys.
FILMUOJAMI „GĖLIŲ MĖNULIO ŽUDIKAI“
Man buvo labai sunku be režisūros
arba ilgai nekurti filmo.
Trys, tada... Du, vienas ir tada du, ir mes viską turime.
Taip, taip. Ne, tai buvo puiku.
Kur? Nuo tos pačios vietos?
Nori pradėti nuo „Ernest Burkhart...“?
Žinoma. Taip, taip. Gerai.
Kas vyksta?
- Pasiruošę? - Taip.
Gerai, veiksmas!
Išvertė Vytautas Jakelis