Holivudā veiksmi mēra pēc filmas ieņēmumiem un "Oskara" balvām.
Kā var izmērīt veiksmi?
Pieņemsim, tev nav lielu ieņēmumu un tu nekad...
Nezinu, ko lai saka. Nekad neesi saņēmis "Oskaru".
Kā var izmērīt veiksmi?
Darba vērtību.
Filmējam!
Kad pienāca 1998. gads, biju galīgi panīcis.
Atrados, tā teikt, ārpus Amerikas kinoindustrijas.
UZŅEMŠANAS LAUKUMĀ "KUNDUNS" / 1997.G.
Pēdējā reize, kad biju saņēmis atzinību
un nopelnījis vismaz nedaudz naudas, bija ar filmu "Kazino".
Jā, un iesper viņam pāris reižu.
Viņi mani neņēma par pilnu,
taču es vēlējos realizēt dažus projektus.
Ar Mārtiju nupat bijām pabeiguši "Glābjot mirušos".
Tolaik Mārtijs centās veidot arvien lielāka budžeta filmas.
Viņš sevi uztvēra, kā viņš pats izteicās, kā fresku gleznotāju,
kurš glezno arvien lielākas gleznas.
Man tomēr bija jāatrod finansējums.
Un lai saņemtu finansējumu savam darbam, man vajadzēja atrast kādu glābiņu.
Tajā brīdī manā dzīvē uzradās Maiks Ovics.
Viņš bija nodibinājis jaunu uzņēmumu un atnāca pie manis sakot:
"Mums ir kāds jauns aktieris - Leo Dikaprio. Tev viņš jāsatiek,"
bet biju jau viņu iepazinis ar Boba De Niro starpniecību.
ROBERTS DE NIRO AKTIERIS
Teicu: "Pavēro to puiku. Viņš ir interesants."
- Leonardo, šeit, lūdzu! - Leonardo!
Kā jūs jūtaties, tiekot dēvēts par seksa simbolu?
Es esmu seksa simbols?
SEKSS! SPECIĀLIZLAIDUMS
NOSKŪPSTI MANI
Nominācijā "Labākais otrā plāna aktieris" iekļuvuši
Leonardo Dikaprio filmā "Kas nomoka Gilbertu Greipu?"
PIRMĀ "OSKARA" NOMINĀCIJA 19 GADU VECUMĀ
Kad pirmoreiz redzējāt kādu Mārtija filmu?
Biju filmējies "Šī puiša dzīvē" kopā ar Robertu De Niro
un nolēmu apskatīties visas Mārtija filmas.
Vismaz visas tās, kurās spēlē De Niro.
Gulēju dīvānā, skatoties videokasetes...
Tici man, Džerij, esmu ļoti labs. Tiešām labs. Esmu izcils.
Šīs filmas uz mani agrā jaunībā atstāja milzīgu iespaidu.
Un tad pēc "Titānika"
es vairs nebiju neatkarīgā kino "indie" aktieris.
Tad es kļuvu par tādu, kurš pats spēj finansēt savus projektus.
Man jautāja: "Labi, ko tu vēlies darīt?"
Teicu: "Gribu strādāt ar Mārtinu Skorsēzi. Kas viņam ir?"
5. METODISKAIS REŽISORS
Mēs savedām kopā Leo un Mārtiju.
Pirms tam biju attāli pazīstams ar Mārtiju.
Taču šī bija oficiāla tikšanās.
Viņš teica, ka vienmēr vēlējies nofilmēt "Ņujorkas bandas".
Teicu: "Pasakiet viņam, ka to darīšu.
Man vienalga, kāds ir scenārijs. Darām to."
"ŅUJORKAS BANDAS" HERBERTS ASBERIJS
- Kad pirmoreiz atradāt grāmatu? - 1970. gada 1. janvārī.
Tas bija pirms nofilmējāt "Ļaunās ielas".
Kad pabeidzu "Satrakoto vērsi", centos sameklēt tai finansējumu,
un mums gandrīz izdevās, taču beigās to nesaņēmām. Filma bija pārāk dārga.
Viņš tik ilgi vēlējās izveidot filmu.
Tas ir oriģināls stāsts, vai ne?
Man šķita fascinējoša pilsētas vēsture,
tai skaitā bandu stāsti.
Mans tēvs stāstīja par "Četrdesmit laupītājiem".
Faktiski sabiedrība tika veidota ielās.
Jo īpaši Faivpointsa, Manhetenas graustu rajons, kuru dēvēja par
briesmīgāko graustu pasaulē 1850. gados.
Vēlējos parādīt to pasauli,
kuru neviens pirms tam īsti nebija filmās redzējis.
Savā apkaimē gadiem ilgi biju klausījies stāstus par to.
ATKLĀŠANAS RUNA "ŅUJORKAS BANDU" UZŅEMŠANAS LAUKUMĀ
Vienmēr domāju, kāda lieliska filma sanāktu,
un tad atklāju par to aizvien vairāk informācijas.
Tā īsti nebija pilsēta. Tā bija karojoša valsts.
Uz manu izaicinājumu...
saskaņā ar senajiem kaujas likumiem...
Atceros, kā tikos ar Denjelu, man bija līdzi tā laika bildes.
Kad atvēru grāmatu, tajā bija Izcirtējs Bils,
kurš izskatījās viņam ļoti līdzīgs. Teicu: "Paskaties.
Kā gan vari nespēlēt šo lomu?
Vienīgais, ko tev vajag, ir ūsas, skat, tā ir klasika."
Šī vēsturiskā figūra sabiedrībā tika uzskatīta par īstu varoni.
"Izcirtējs" Bils Pūls dzīvoja Faivpointsas rajonā
un viņš pastāvīgi cīnījās pret jebkuru īru, kuru varēja atrast.
...kurš valda pār Faivpointsu.
Mēs, vietējie, likumīgi dzimuši šajā dižajā zemē?
Vai svešzemju ordas, kas to apgāna?
Tā stāsta izstāstīšana zināmā mērā bija pravietiska,
jo bija šis smieklīgais iedzimto pamatiedzīvotāju prioritātes jēdziens.
Tu, nēģeru salašņa, kā vīrs tu esi?
Šajā zemē runā angliski. Kā vīrs esi? Redzi šo nazi?
Es tev ar šo sasodīto nazi iemācīšu runāt angliski.
Es nāku no imigrantu sabiedrības.
Laika gaitā arvien vairāk apjautu to...
kā šeit sagaidīja imigrantus...
Vācies atpakaļ uz Īriju, īru stulbeni.
...pirmām kārtām jau īri, saprotat?
Īri iemācījās ar to tikt galā.
Viņi tika galā, taču tiem bija jācīnās.
Viņi cīnījās pret "Nezinīšu kustību" un "Nomodā esošajiem".
Šīs organizācijas līdzinās mūsdienu "Lepnajiem zēniem".
Īriem bija jāizcīna sava vieta zem saules.
Kareivīgais sludinātājs arhibīskaps Hjūzs teicis: "Ja nodedzināsiet katoļu baznīcu,
mēs nodedzināsim protestantu baznīcas." Bija jācīnās pretī.
Viņi cīnījās pie ķieģeļu sienas starp Mulberija un Mota ielām.
"ĻAUNĀS IELAS" / 1973.G.
Kad augām, pavadījām daudz laika uz viņu kapakmeņiem.
Mums tā šķita sena pasaule.
Izskatās pēc Ņujorkas. Tā ir lieliska.
Tā bija kā otrādi apgriezta zinātniskā fantastika.
- Šī ir Faivpointsa. - Tieši tā. Faivpointsa.
Gribējām Cinecittà Studios studijā pilnībā radīt Ņujorkas centru,
jo tur tika veidotas Fellīni un Pazolīni filmas.
Tas man ļoti daudz nozīmēja. Atceros, ka pie manis ieradās Džordžs Lūkass.
Viņš teica: "Neviens nekad tādu filmu vairs neuzņems.
Šāds filmēšanas laukums un dekorācijas nekad vairs netiks uzceltas."
Tas bija vairāku miljonu dolāru vērts episks pasākums,
kurā viņi no jauna radīja Ņujorku gadsimtu mijā.
Tā ir milzu atbildība. Šķiet: "Ak Dievs,
uzmanīgi izsaki savas vēlmes. Šī ir biedējoša pieredze."
Šīs ir aknas.
Nieres.
Sirds.
Denjels ar Mārtiju jau agrāk bija strādājuši kopā.
Atceros, pirmajā dienā ienācu filmēšanas laukumā
un viņi diskutēja par to, kā jāgriež gaļa.
Denjelam līdzi bija īsts miesnieks, un viņi runāja vairākas stundas,
kamēr visa filmēšanas komanda vienkārši gaidīja,
viņi sprieda, vai tā būs karbonāde vai fileja.
Šādi nogalina.
Galvenā artērija. Šādi nogalina.
Pamēģini tagad tu.
Tik intensīvu aktiera un režisora sadarbību
nekad iepriekš savā dzīvē nebiju redzējis.
Mārtins meklē. Un, ja vēlies iet tālāk,
viņš tevi vienmēr iedrošinās doties tālāk.
Viņš ir tik jautrs, tik uzmundrinošs,
viņš iedrošina, lai redzētu, ciktāl tu spēj aiziet.
Svētā debess!
Un vai jūs... Vai tajā reizē nesalauzāt degunu?
Jā.
Mana seja bija noplūdusi ar asinīm,
to nevarēja redzēt, taču lielākā daļa asiņu bija manējās.
Tā bija mana ideja. Tikai mana vaina.
Un es, šķiet, par to samaksāju.
Kas tas būs? Ribas vai karbonāde? Fileja vai stilbs?
- Aknas! - Liesa!
Daudzus gadus biju tik ļoti pārņemts ar šo projektu,
ka ieguldīju tajā visu.
Un tas nozīmēja asu konkurenci ar Hārviju Vainstīnu.
HĀRVIJS VAINSTĪNS "ŅUJORKAS BANDU" PRODUCENTS
Hārvijs bija pārdevējs un rīkļurāvējs. Viņš nav mākslinieks.
Taču viņš gribēja tikt pieaicināts pie mākslinieku galda,
un tā bija viņa caurlaide.
Taču Mārtijs bija tik ļoti apņēmies visu realizēt,
ka spēja strādāt ar šiem sarežģītajiem producentiem.
Un tas ir liels talants.
Jo bez attiecīgā finansējuma nav iespējams veidot tik lielas filmas.
Vainstīnam patika kino,
un viņš gribēja izveidot episku filmu 50. un 60. gadu,
Deivida Līna vai Mecgera stilā.
Arī es zināmā mērā to vēlējos, taču man ir savs redzējums.
Un viņš iziet no kadra.
Gribēju izveidot maksimāli autentisku darbu,
no kā varētu mācīties,
balstoties uz to, ko esmu gadu gaitā izstudējis un izpētījis.
Viņam šī filma bija arī jāpārdod.
Lielākās pretenzijas viņam bija pret cepurēm - negribēja, lai kāds tās liek.
Teicu: "Tolaik visi nēsāja cepures. Visi nēsāja cepures.
Ko tu no manis gribi? Visi valkāja cepures."
Gribu redzēt tavu seju, dēls.
Nedarīšu neko ļaunu.
Taču tajā pašā laikā viņš negribēja atgrūst skatītājus
ar kaut ko dīvainu un neparastu...
- Vai neglītu? - Jā. Tieši tā.
Tev tur ir pievilcīgs vīrietis, ir skaistas sievietes.
Tu gribi, lai cilvēki to redz.
Tev pie tā jāstrādā. Jūs kopā taisāt šo filmu.
Un viņi arī tev dos naudu.
Tas ir barters. Barters.
Ir jādara vai nu šādi, vai arī filma netiks izveidota.
Strādājot kino industrijā, tu iegrimsti
konfliktu un korupcijas pasaulē.
Vienmēr pastāvēs šis pretnostatījums starp naudu un attiecīgi - varu,
un radošiem cilvēkiem,
kuri par to naudu cenšas izstāstīt stāstus.
Es filmēju noteiktā stilā,
balstoties uz savām skicēm, tādēļ man tas aizņēma vairāk laika.
Un Hārvijs par to saniknojās.
Viņš teica: "Man tas izmaksā pārāk dārgi."
Studija daļu no tā nevēlējās apmaksāt.
Tādēļ man bija ļoti jākoncentrējas
uz to, ko tiešām vēlējos nofilmēt, kas bija svarīgs,
lai noturētu grožos to, kas palicis pāri no filmas veidošanas.
Spiediens bija tik liels.
Taču Mārtins ir īsts cīnītājs.
Viņš vienmēr izķepurosies.
Es cīnījos, lai panāktu savu. Taču man bija vājība -
es nepārtraukti mainīju scenāriju.
Līdz pat šai dienai man nav fiksēta stāsta.
Bija liela diskusija par scenāriju.
Tas pilnīgi noteikti turpināja attīstīties.
Dažos gadījumos to mainījām filmēšanas gaitā.
Ziniet, tādās reizēs...
Atbildīgās personas iejaucās sakot: "Ko jūs darāt?"
Pa filmēšanas laukumu klīda daži rakstnieki.
Viens no tiem bija spiegs... no Vainstīna nometnes.
Un viņš spiegoja.
Ziņodams par visiem mūsu sava veida pārkāpumiem un...
Kādā brīdī Mārtins zaudēja savaldību un izsvieda viņa galdu ārā pa logu.
Cik atceros, tas bija trešais stāvs.
Ienācu iekšā, ieraudzīju galdus un to producentu.
Paķēru galdu un to apgāzu.
Un tas bija mans...
Otrs partneris, kurš bija ar mani, saka: "Tas nav viņa galds."
Emocijas sita augstu vilni. Visi bija...
Es uzvedos skarbi.
Mārtina Skorsēzes ilgi gaidītā episkā filma
"Ņujorkas bandas" visā valstī piedzīvo pirmizrādi.
- Sveiki. - Sveiki.
Filma bija būtiski pārtērējusi budžetu, likmes bija augstas.
Tādēļ es tiešām izdarīju visu iespējamo, lai noorganizētu filmai labu reklāmu.
Tagad, protams, īstais iemesls, kādēļ Mārtijs ir šeit,
ir centieni atgūt ieguldīto naudas apjomu.
Nemaz nezinu, kas padara filmu veiksmīgu.
Acīmredzot tas, ka uzstājos televīzijā, runāju par filmu,
redzot to, ka jūs esat pozitīvi noskaņota.
Jā, jā, jā.
"Ņujorkas bandu" pirmizrāde - nākampiektdien. Sveiciet Mārtinu Skorsēzi.
Par laimi, tai bija lieliski panākumi.
Kases ieņēmumu ziņā tā bija ļoti veiksmīga filma.
Un kritiķu atsauksmes bija sajūsmas pilnas.
DROSMĪGS, NEBIJIS REDZĒJUMS. ŽILBINOŠA!
Taču "Ņujorkas bandas" bija... Tā bija kā apsēstība.
Un, kaut es to pabeidzu,
tā tomēr palika nepabeigta. Tā joprojām nav pabeigta.
Viss, kas bija atkarīgs no manis, saprotat...
Šajos apstākļos es to laidu klajā iespējami labākajā versijā.
Pabeidzu un ievilku dziļu elpu.
Galu galā es to spēju paveikt.
Jo tajā dzīves posmā
biju atradis sev atbalstu - tā bija Helēna.
HELĒNA MORISA SKORSĒZE
Helēna ar mani sazinājās, vēl pirms bijām tikušies.
Viņa man... atsūtīja šo grāmatu, šo lūgšanu grāmatu.
Tajā ir vēstule.
Es viņu nepazinu. Viņa bija mana fane. Priecājos: "Vai tas nav apbrīnojami?"
Un, ziniet, pēc gada mēs satikāmies.
Un tad vēl pēc gada sākām satikties vairāk.
Tikāmies, kad viņa strādāja pie grāmatas
par slaveno britu režisoru Maiklu Pauelu.
Iepazinu Helēnu, kad viņa bija Random House redaktore.
Helēna bija viena no lieliskajām Random House redaktorēm.
...jauns dzejnieks, kurš dzīvo sabiedrībā,
kuru ir pilnībā pārņēmis naudas un tehnoloģiju kults.
KADRS NO 1994. GADA ŽILA VERNA DOKUMENTĀLĀS FILMAS
Un, ziniet, Helēna nāk pavisam no citas pasaules nekā tā, kurā uzauga Mārtins.
Viņas vec-vec-vec-vectēvs parakstīja Neatkarības deklarāciju.
Viņa ir no tās pasaules.
Viņa pārstāvēja citu pasauli, bet tā bija fantastiska savienība.
- Tieši tā, laba meitene. - Hičkoka leņķis.
Rezultātā 1999. gada 16. novembrī
piedzima Frančeska.
Viņa piedzima, šķiet, piecas nedēļas par ātru.
- Ak Dievs. - Jā. Jā.
Mēs gandrīz viņas abas pazaudējām...
četros no rīta.
Piedzimu viņai 52 gadu vecumā.
Tā bija ļoti smaga grūtniecība.
Un es biju tāda...
Mani dēvēja par brīnumu.
Kāda liela meitene.
Kāda liela, kašķīga meitene.
Viss mainījās.
Tētis man vienmēr bija blakus.
Atceros, kā viņš bērnībā man lasīja priekšā grāmatas.
Viņš man lasīja Bībeli.
Katru vakaru gājām augšstāvā, un viņš man lasīja aizvien ilgāk.
Kad viņš bija jaunāks, domāju, ka viņš bija ļoti impulsīvs.
Viņš meklēja savu ceļu dzīvē, un domāju, ka viņš to atrada kopā ar mammu,
taču viņam vajadzēja laiku to saprast.
Pēc "Ņujorkas bandu" šķīstīšanās pieredzes
teicu: "Tagad gribu veidot jaunu filmu."
Gribu kaut ko izveidot, juzdamies brīvi, izveidot savā ziņā kaut ko iespaidīgu.
Iedarbini!
Tajā brīdī man klēpī nonāca "Aviatora" scenārijs.
"ELLES EŅĢEĻI" PIRMAIS GADS
Leo bija lasījis šo Hovarda Hjūza grāmatu. Mums bija izcils scenārijs.
Tas bija par kino veidošanu un aviāciju
un atainoja mīlasstāstu starp viņu un Katrīnu Hepbērnu.
Es nodomāju: "Ak Dievs, 20. un 30. gadu Holivuda."
Lidmašīnu ainas, asa sižeta filmēšana.
Sasodīts!
Ja "Aviators" būtu bijusi
filma, pie kuras es kā režisors vienkārši strādātu,
taču tajā ir viss, kas man sirdij tuvs, viss ar ko sevi identificēju.
Pie velna, kādēļ tās izskatās tik lēnas? Tā iepriekš neizskatījās.
Izskatās pēc sasodītiem lidmodelīšiem.
Varēja just simpātijas,
kuras Mārtijs izjuta pret Hovarda Hjūza tēlu.
Kuces dēls!
Viņš dziļi izprata...
KEITA BLANŠETA "AVIATORA" AKTRISE
...viņa ambīciju mērogu.
- Nesaki man, ka to nevar izdarīt. - Žiroskopiskie spēki ir pārāk lieli.
Ja lidmašīnas veiks mucas cilpas, tās neizturēs.
Sasodīts, tā ir filmas kulminācija, Frenk. Tev tā jārealizē.
Kad viņš atvēra scenāriju,
un tajā ir filma "Elles eņģeļi", kuru režisē Hovards,
un tajā teikts: "Trešais gads," šķiet, viņš teica, "Tas ir mans čoms."
"ELLES EŅĢEĻI" TREŠAIS GADS
Viņš neapstājās, kamēr viss nebija ideāli.
Hovards Hjūzs šobrīd montē kādus 40 filmas kilometrus.
Viņš ir tikpat apsēsts kā Hovards Hjūzs. Mārtijs ir neticami apsēsts.
Ļoti padantisks.
Nepietiekami. Nepietiekami. Šīm kniedēm jābūt pilnībā izlīdzinātām.
Gribu, lai katra skrūve un savienojums būtu padziļināts.
Viņam šis kadru plāns jau ir prātā.
Dažkārt tas ir izstrādāts pilnīgi neprātīgi - tajā viņš ieplānojis filmēt
noteiktu ainu no visiem iespējamiem leņķiem.
Atceros, kā "Aviatorā" pirmo reizi lidoja Spruce Goose.
Roka uz sviras, seja.
Tad roka uz sviras, labais acābols.
Roka uz sviras, kreisais acābols.
Akūts manu acābolu tuvplāns.
Virs galvas, plats kadrs.
Un divas dienas pēc kārtas bija jāklausās: "Palielināt jaudu."
"AVIATORA" IZGRIEZTIE KADRI
Bija gandrīz sajūta, ka jūku prātā.
Ak Dievs. Es jūku prātā.
Hovards Hjūzs ir megalomāns
un arī ģēnijs, ņemot vērā, ko viņš paveicis.
Viņam ir šis nelielais trūkums,
kas liedz normāli dzīvot. Problēmas ar kontroli.
Šeit, Bob.
Viņš kontrolē...
Garām. Šeit.
...ciktāl šī kontrole var stiepties? Vai vari izkontrolēt visu?
Jums ir sajūta, ka varat ar Leo nofilmēt vēl kādu filmu?
Jā, jo tajā filmā ar viņu kopā apēdām pudu sāls.
Iemācījāmies sastrādāties.
Atceros, strādājot pie "Ņujorkas bandām",
teicām: "Pirmo reizi strādājam kopā."
Domāju, ka tajā vecumā ar saviem jautājumiem biju ļoti kaitinošs.
Jautāju par nobeigumu, par to, kāda ir mana tēla motivācija.
Vai varam vienkārši nokrist, nevis ar skaļu būkšķi atsisties pret grīdu.
Viņa acīs visu laiku ir tāds gudrs skatiens:
"Jā, labi. Sapratu. Sapratu."
Pēc "Ņujorkas bandām" vajadzēja laiku, lai es saprastu,
ka viņš ļauj tev pašam atklāt šīs lietas.
Es...
Man patīk tuksnesis.
Atceros vienu īpašu ainu.
Mans tēls, kuram ir obsesīvi kompulsīvie traucējumi, ieslēdzies projektoru telpā.
Cilvēki grib viņu dabūt laukā,
viņi iesūta iekšā Katrīnu Hepbērnu, lai aprunājas.
Hovards nekavējoties atslēdz durvis.
Taču viņš nevar aprunāties,
viņš viņu nevar ielaist šo iedomāto baktēriju dēļ.
Mīļā, es nevaru.
Atceros, filmējām divdesmit, varbūt trīsdesmit dublus.
Kaut kas galīgi nebija lāgā. Nezinu, kas.
Viņam sejā bija tāds skatiens.
Viņš negribēja man teikt, kas jādara, taču bija...
Viņš tikai pateica: "Kaut kas nav labi, tā neiet cauri."
Viņš turpināja spēlēt:
"Ak, lūdzu, tu man esi vajadzīga. Lūdzu, es tik ļoti ciešu."
"Vai gribi, lai viņa ienāk?" "Nē." Teicu: "Tad ne..." saprotat?
Es tevi dzirdu, Keitij.
Es tevi vienmēr dzirdēju, pat pilota kabīnē ar ieslēgtiem dzinējiem.
Labi, tas tādēļ, ka esmu sasodīti skaļa.
Un es sapratu: "Ak tā.
Tad šeit ir runa par kļūšanu par vīrieti."
Es par tevi priecājos, Keita.
Tagad ej prom. Lūdzu.
"Tu man esi svarīga, es tevi mīlu, bet ne tagad, mīļā."
Ej prom, tikai uz brīdi. Drīz atkal redzēsimies.
Sapratu: "Tā ar mani iepriekš nebija noticis."
Taču viņš man tā nebija licis rīkoties.
Viņš instinktīvi juta, ka tā nav pareizi.
Taču viņš man negribēja teikt, kā to atveidot.
Viņš gribēja, lai pats to atklāju.
Tā bija laba filma, un cilvēkiem patika.
Tā tika nominēta "Oskaram".
- Vienpadsmit "Oskara" nominācijas. - Labāk nevar būt.
Apbrīnojami.
Saņēmām nepiedienīgi daudz nomināciju.
SKORSĒZES "AVIATORS" NOPELNA 11 "OSKARA" NOMINĀCIJAS
Un plaši izskanēja ziņas, ka Mārtijs nekad nav ieguvis "Oskaru".
Mārtins Skorsēze ir amerikāņu dižgars,
kurš nekad nav ieguvis "Oskaru" kā labākais režisors.
"Taksists", "Satrakotais vērsis", "Labie puiši", saraksts garš, "Oskara" nav.
Jā, es to ievēroju.
Holivuda vispār pilnībā ignorēja "Ļaunās ielas".
Ar "Taksistu" bija vēl ļaunāk. Tas bija ļoti, ļoti nejauki.
Nebija nominēts ne Šrēders, ne es. Ar "Satrakoto vērsi" bija citādi.
Visi domāja, ka Mārtijs iegūs balvu par "Satrakoto vērsi"
un ka Kings Vidors piedalās pasākumā, lai viņam to pasniegtu,
jo viņi zināja, ka Vidors Mārtijam bija kā mentors.
Un uzvarētājs ir Roberts Redfords...
Viņam vajadzēja saņemt kaudzi Labākā režisora apbalvojumu.
Viņam bija diezgan daudz nomināciju.
Berijs Levinsons, filma "Lietus vīrs".
Kevins Kostners, "Dejas ar vilkiem".
"Ņujorkas bandas" bija burvīga - 11 nominācijas. Visas pazaudējām.
...Romānam Polaņskim.
Ar "Aviatoru" cerēju: "Varbūt šoreiz man iedos "Oskaru"."
Vai gaidāt "Oskaru"?
Ziniet, gaidu ar nepacietību un satraukumu.
Runāsim godīgi, šī ir grandioza filma.
Tā ir filma, kuru Kinoakadēmija, cerams, novērtēs.
Par to nav šaubu.
Ja apbalvojums nāktu tagad, tas būtu ļoti īpašs notikums.
Tā bija pirmā "Oskara" ceremonija, uz kuru aizgāju,
un sēdēju tieši viņam blakus. Atceros, bija tā, ka...
KRISTOFERS DONELIJS MENEDŽERIS
...uzvar Keita Blanšeta.
Keita Blanšeta "Aviatorā".
Uzvar Telma Šūnmeikere.
Šī balva tiešām... ir tikpat lielā mērā tava kā mana, Mārtij.
Labākais kostīmu mākslinieks iegūst balvu. Visi uzvar un uzvar.
Un "Oskaru" iegūst...
Klints Īstvuds, "Miljons dolāru mazulīte".
Cik ļoti vēlaties iegūt "Oskaru" kā labākais režisors?
Es personīgi...
Domāju, ka mans laiks ir pagājis.
Manuprāt, daļēji tas ir vardarbības dēļ,
un arī tādēļ, ka viņš ļoti...
TELMA ŠŪNMEIKERE MONTĀŽAS REŽISORE
...izvairās no tiešas vēstījuma pasniegšanas.
Viņš nevēlas teikt priekšā, kas tev jādomā, kā to dara citas filmas.
Daudzas filmas tev saka, ko domāt. Viņš tā negrib.
Viņš grib, lai tu izjustu.
Morālā atrisinājuma trūkums ir viņa kā režisora rokraksts.
Viņu īpaši neinteresē...
DŽODIJA FOSTERE "TAKSISTA" AKTRISE
...jums atklāt stāsta morāli.
Viņa filmas ir konkrēti par lietu, bez analīzes,
par to, ko nekad par sevi nesapratīsim,
taču viņš to izliek. Viņš vienkārši saka: "Es tā jūtos.
Tieši tā es šobrīd jūtos." Un viņš parāda šos tēlus,
taču mums jāsaprot pašiem. Mums jāizloba jēga.
"ŅUJORKA, ŅUJORKA" / 1977.G.
Atceros, kā bija ar filmu "Ņujorka, Ņujorka",
kad veidoju filmas noslēgumu, liku aktieriem iet vienam no otra prom.
Džordžs Lūkass teica:
"Kases ieņēmumi palielināsies par 10 miljoniem USD, ja viņi paliks kopā."
Viņam taisnība.
Sasodīts, viņam ir taisnība.
Taču es nevaru... pateikt: "Došu jums laimīgas beigas." Nezinu.
Un tādēļ es nepiederu pie Holivudas.
Man nav tāda domāšana.
Man tas ārkārtīgi patīk, liela daļa manis vēlas par tādu kļūt,
taču es nenāku no tādas vides. Nezinu, kādēļ es... saprotat?
Es daru tā, kā daru.
Jā, aiziet, jebkurā brīdī.
Gatavi un sākam.
Labi, bērni. Ļoti labi.
Labi.
Tā labi, tā labi. Jā, labi.
Saņēmu šo scenāriju, un tas mani ieintriģēja.
Tā bija šī trakā gangsteru filma "Atkritēji".
Tā ir par... Tā ir par informatoriem...
"PIEZĪMES PAR AMERIKĀŅU REŽISORU DARBĀ" 2005.G., REŽISORS: JONS MEKS
...kas balstīta uz Bostonas policijas un Bostonas kriminālās pasaules vidi.
Dž. Nikolsons atveido galveno gangsteri.
Un tā... Domāju, ka tā līdzinās citām manis veidotajām filmām.
"ATKRITĒJI" / 2006.G.
Džeku zināju daudzus gadus, taču nekad nebijām strādājuši kopā.
Kad iedevu viņam scenāriju, viņš man atzvanīja sakot...
Pirmais, ko viņš teica, bija: "Iedod man kaut kādu lomu."
Un es, protams, sapratu, ka tēls, tas, kā tas bija uzrakstīts,
pauda "Es esmu šeit galvenais."
Pirmais, ko par viņu varētu nodomāt: "Viņš būs eleganti saģērbies."
Tomēr nē. Mēs tā nedarīsim.
Attēlosim viņu kā rupekli.
Cilvēks var paskatīties uz jebko un kaut ko no tā izveidot.
"Atkritējos" ir runa par morāliem konfliktiem,
uzticēšanos un to, kam var uzticēties.
Jo līdz tam karojām Irākā, balstoties uz izdomātām apsūdzībām.
RUNA "ĻAUNUMA ASS" 2002.G.
Irākas režīms plāno izplatīt Sibīrijas mēri...
Es to dēvēju par morālo nulles punktu.
...un attīstīt atomieročus.
Un "Atkritēji" to atspoguļo. Visi cits par citu ziņo.
Viņš nodod informāciju FIB.
Es, protams, runāju ar FIB.
Vai viņi zina, kas esmu?
Manuprāt, filmā "Kazino" viņiem pietiek morāles saprast, ka viņi ir amorāli.
Filmā "Atkritēji"...
viņi ir vairāk nekā amorāli.
Mums Čikāgā bija izmēģinājuma seanss.
Nekas īpašs. Bija kā rokkoncertā.
Smiekli pareizajās vietās, kliedzieni pareizajās vietās.
Tas vakars man bija lieliska dzīves pieredze.
Bet tad iesaistījās studija. Viņiem nepatika.
Viņi ļoti gribēja, lai viens no tēliem izdzīvotu.
Jā.
Viņi uzskatīja, ka Billijam, Leo atveidotajam tēlam, būtu jādzīvo.
Mārtijs bija nelokāms, ka tas nevar notikt.
Jautāju: "Kādēļ viņi grib, lai viens izdzīvo?" Viņš: "Jo viņiem ir franšīze."
Nebija labi. Pavisam nebija labi.
Mārtijs tikai teica...
DŽEJS KOKSS SCENĀRISTS UN DRAUGS
..."Negribat, lai viņi beigās mirst. Ziniet, kad izlasīju scenāriju,
man tieši tas visvairāk patika. Visi nomirst. Man tas šķita aizraujoši.
Un es nodomāju: 'Vēlos filmēt šo filmu.' Es, Mārtijs, Mārtijs Skorsēze.
Esat pārliecināti - gribat, lai Mārtijs Skorsēze veido šo filmu?"
Tobrīd visi smējās. Izdevās pierunāt, viņš varēja taisīt savu nobeigumu.
Sasodīts, vienkārši novāc mani.
Nebija sajūtas: "Viss notiek pēc mūsu prāta."
Tā nebija. Man bija skumji.
Es tevi nogalinu.
Studijai filma vienkārši vispār nepatika.
Viņi gribēja franšīzi. Man ir. Ir.
Taču es to viņiem nevarēju dot. Un nedotu.
Viņi uz mani bija ļoti nikni, un tādēļ es jutos šausmīgi.
Sapratu: "Es vairs nevaru veidot filmas kopā ar studijām."
Taču mēs bijām nominēti "Oskaram".
Biju pārsteigts, jo tā ir skarba, traka, pretīga filma.
Mēs trīs esam šeit, jo zinām, cik lieliska ir sajūta
iegūt Kinoakadēmijas balvu režijā.
FRĀNSISS FORDS KOPOLA DŽORDŽS LŪKASS, STĪVENS SPĪLBERGS
"Oskara" ceremonija "Atkritējiem"...
Tur bija Frānsiss, Stīvens un Džordžs Lūkass,
ar kuriem kopā viņš veidoja karjeru, un viņi pasniedza balvu.
Es nesapratu: "Kas notiek?"
Un "Oskaru" saņem...
Mārtins Skorsēze.
Paldies!
Paldies.
Paldies. Paldies.
Paldies. Lūdzu. Lūdzu. Paldies. Paldies.
Vai varat vēlreiz pārbaudīt aploksni?
Paldies...
Esmu sajūsmināts par šo Kinoakadēmijas izrādīto godu...
Biju pilnībā pārsteigts par šīs filmas pieņemšanu.
Problēma bija tā, ka es atkal parādījos uz horizonta.
Un... Kur te var trīsreiz piesist pie koka?
Uz mani skatījās: "Viņš atkal ir te."
Gadu gaitā tik daudz cilvēku man vēlējuši to saņemt.
Eju pa ielu, un svešinieki man kaut ko pasaka.
Aizeju pie ārsta, ieeju liftā, cilvēki saka:
"Jums jādabū 'Oskars'." Aizeju uz rentgenu: "Jums tas jāiegūst."
Es... saku paldies.
Ja godīgi, nezinu, kas notika. Tiešām nezinu.
Taču tā notika.
Kad izsauca jūsu vārdu,
vai jums tūdaļ ieskrēja prātā doma: "Beidzot!"?
Labs jautājums.
Jocīgi, taču paldies Dievam, ka nesaņēmu to ātrāk,
jo domāju, ka mana paša augstprātība... būtu sākusi izpausties.
Ja atklāti, nezinu, vai būtu bijis pietiekami spēcīgs, ieguvis to ātrāk.
Priecājos, ka viss notika šādi.
Kad ieraudzīju smaidu Stīvena sejā,
teicu: "Skaidrs... Kaut kas būs."
Ziniet, priecājos, ka tas vilkās tik ilgi. Tas bija tā vērts.
Formāli filma "Atkritēji"
savā ziņā kinoindustrijā viņam atvēra visas durvis.
Viņš veido filmas, kas ir viņa stimuls,
un Leo piemīt...
šis veiksmīgais īpašību apvienojums - talants un komerciāla dzīvotspēja,
kas Mārtijam iedeva komerciālu atspēriena punktu,
kura viņam agrāk nebija.
Tas ir retums, ja tev ir kāds, kurš ir tik populārs un vienlaikus labs.
Viņš nebaidījās. Viņš vienkārši iekaroja jaunus apvāršņus, saprotat?
Viņš tajā ziņā nepazina robežu.
Visa pamatā bija emocionālais dziļums, kas izveidojās filmā "Atkritēji".
Kad mums tas izdevās, izlēmām, ka gribam kopā veidot vēl vienu filmu.
LEONARDO DIKAPRIO "SLĒGTĀ SALA"
Scenārijs bija ciets rieksts,
jo tajā bija eksistenciālas idejas un sapņu pasaule.
Viss kārtībā.
"SLĒGTĀ SALA" / 2010.G.
Un cilvēka murgi,
kuri vajā kādu, kurš ir klīniski sajucis prātā,
taču skatītāji to nezina.
Tā bija neprātīga kolāža ar dažādiem notikumiem
un dažādiem tēliem, kuri parādījās un pazuda.
Pastāsti, kā tevi šurp atveda.
Viņi zināja!
Vai tad tu nesaproti?
Viss, ko tu piedzīvoji, viss tavs plāns.
Tā visa ir spēle. Tas viss... ir tev sagatavots.
Tu neko neizmeklē.
Tu esi sasodīta žurka, kas iekļuvusi labirintā.
Strādāt pie filmas bija ļoti smagi.
Mēs nezinājām, vai stāstām...
patiesu stāstu, vai tās visas ir iedomas?
Vai tā ir fantāzija?
Vai tās bija viņa ilūzijas? Mēs vairs nesapratām.
Kad aktieri runāja savus dialogus, mēs atskārtām:
"Pag, šis teikums var nozīmēt trīs dažādas lietas."
Tas man vienkārši lika...
Man bija...
Man bija tāda kā... izstiepta panikas lēkme.
Turies.
Nevarēju no drēbju pakaramā noņemt kreklu, lai to uzvilktu.
Bija sajūta, ka piedzīvošu sirdslēkmi.
Tad es apsēdos un jutu, ka...
Nevaru paelpot un nevaru...
Un tā notika...
vairākas reizes dienā. Nevarēju pastrādāt.
Tas bija kaut kas līdzīgs sabrukumam, jo biju pārāk iegrimis filmas atmosfērā.
Gribēju tikt laukā.
Atceros viņa dramatiskās garastāvokļa maiņas.
Tās bija gandrīz kā
"Peanuts" komiksā, kur smagos brīžos virs tēliem savelkas lietus mākonis.
Ļoti labi to izprotu. Filmas veidošanās procesā tā ir ļoti izolējoša pieredze.
Tu ārkārtīgi pārdzīvo,
domājot par vienu un to pašu projektu katru mīļu dienu.
Tādēļ viņš ir tik labs režisors. Jo viņš tajā dzīvo.
Viņš ļoti spēcīgi... izjūt sāpes.
Var redzēt, ka šīs filmas viņu pilnībā ierauj savā varā.
Ir skaidri redzams, ka šajā ziņā viņš ir gandrīz metodisks režisors.
Esmu redzējis viņu fotogrāfijās filmu "Labie puiši" vai "Kazino"
uzņemšanas laukumos, kur viņš saģērbies kā gangsteris.
Redzēju viņa bildes no "Alises" uzņemšanas laukuma,
un tajās viņš ģērbies kovboja kreklā.
To var novērot gandrīz katrā filmā.
Viņš saplūst ar darbu, taču tā darīt ir bīstami.
Tas pilnīgi noteikti ir bīstami.
Filmējot "Slēgto salu", kaut kāda iemesla dēļ viss aizgāja vēl dziļāk.
Nezinu, tā ir laba vai slikta filma. Tikai saku, ka aizgāja vēl dziļāk.
Un varbūt... to ietekmēja arī notikumi manā personīgajā dzīvē.
Ziniet, cilvēki ir slimi.
Tavs bērns aug. Tu kļūsti vecāks.
Tev nāk klāt pienākami, par kuriem agrāk nebiji domājis.
Kad viss sakrājas...
Ziniet...
Tevi pārņem bailes un nelaiž vaļā.
Tas tiešām mani ietekmēja.
Galu galā es izķepurojos.
Beigās tiku ar to galā.
- Kā jūs tikāt galā? - Mēs pabeidzām filmu.
Strādājot ar viņu pie daudz dažādām filmām,
iemācījos neko neņemt pie sirds.
Taču, jā, viņš bija...
Veidojot to filmu, viņš bija sliktākajā noskaņojumā,
savukārt, veidojot "Volstrītas vilku" - labākajā.
Viens, divi...
"VOLSTRĪTAS VILKS" / 2013.G.
...trīs.
Mani sauc Džordans Belforts.
Ne viņu.
Mani. Tieši tā.
Pirmo reizi mums radās iespēja
veidot lielbudžeta filmu par izvirtībām un pārmērībām.
Šis laiks, astoņdesmito gadu beigas, deviņdesmito sākums Volstrītā,
bija kā Romas impērijas sabrukums.
Bija kā mūsdienu Kaligula.
Runa ir par trīs tipu cilvēkiem,
kuri ir pilnībā koncentrējušies uz kapitālismu un naudas pelnīšanu.
Nauda ne tikai nodrošina labāku dzīvi,
labāku ēdienu, labākas mašīnas, labākus zaķus.
Tā tevi arī padara par labāku cilvēku.
Un tas tiešām bija īsts cilvēks.
Viņš tev rāda savu māju,
viņš iznāk ārā ar apelsīnu sulas glāzi rokās.
Pret muguras sāpēm 10 līdz 15 reizes dienā dzeru Quaaludes.
Viņš vaicāja: "Ko es daru ar apelsīnu sulu?"
Teicu: "Met prom."
"Tev neinteresē apelsīnu sula."
Mēs to prezentējām visām studijām.
Neviena nepiekrita versijai, kuru Leo un Mārtijs gribēja veidot.
Viņi atrada iemeslu, kādēļ to nepieņemt.
Šķiet, tam bija sakars ar...
filmas saturu,
un visi uz mums skatījās, it kā mēs būtu jukuši.
Taču Leo spēja sameklēt neatkarīgu finansējumu.
Un mūs vairs neapgrūtināja...
lielāko studiju prasības
un to vadītāji, kuriem jau no sākta gala nepatīk tas, kā tu strādā.
Teicu: "Mums tiek dota pilnīga brīvība mūsu darbā.
Izmantosim to." Viņš atbildēja: "Protams, mazais.
Izmantosim iespēju."
- Varat minēt kādu piemēru? - Jā...
Piemēram, filmas sākuma aina.
Tajā, ziniet, redzams sievietes dibens un...
Man ir kokaīns, un es...
- Ak, jā. Tev patīk? - Jā.
Vēlējāmies pārkāpt robežas līdz tādai pakāpei, kas dažkārt robežojās ar absurdu.
Atnāc uz darbu,
bet tur ir pērtiķis uz skrituļslidām
vai kails, maršējošs orķestris, kaut kāds pilnīgs ārprāts.
Tas bija traki un haotiski, jautri un izvirtīgi.
Ak Dievs.
Aizvācies, Rokij.
Aktieru vidū bija tāda kā sacensība,
ikviens centās kādu pārspēt.
Kāds pasaka: "Dzirdēju, ka Džona Hills kādā ainā apēda dzīvu zivtiņu."
Tad kāds pajautā: "Tiešām?"
Redzams, ka viņi intensīvi prāto. "Paveikšu kaut ko trakāku."
Nodzen pliku! Nodzen pliku!
Bija totāla visatļautības sajūta.
Reiz ienāk Leo un saka Mārtijam:
"Klau, atceries, Džordans Belforts man reiz stāstīja,
ka viņam kāda prostitūta iebāzusi pakaļā sveci."
Es nodomāju: "Jā, tas ir smieklīgi. Ļoti smieklīgi. Jā."
Un tad es sapratu, ka viņš to piedāvā realizēt filmā.
Mēs ar Leo gatavojam kadru, kurā Leo guļ ar pakaļā iespraustu sveci.
Visapkārt dzirdēju vienīgi...
...arī ārpus filmēšanas, visu dienu.
Pag, kur jūs ēdat suši?
Viņš veidoja "Volstrītas vilku" 70 gadu vecumā,
un mēs dažkārt strādājām 20 stundas dienā.
Viņš tikai strādā un strādā, smejas un jūtas tik atbrīvoti.
Ja tu ar aizrautību domā, kā nospēlēt konkrēto ainu,
vai prāto par citu virzienu, kurā filmai būtu jāattīstās.
Teicu: "Mainām visu ainu."
Viņš: "Labi, pamēģināsim."
Viņi ar Leo ir neticami sadarbības partneri,
taču es nekad nejutos atstumta.
Atceros to lielo ainu, kuru pārrakstījām iepriekšējā vakarā.
Mēs ar Leo un Mārtiju iegājām istabā un...
atcerējāmies: "Ak, jā. Mēs rīt filmējam šo ainu,
kurā mana atveidotā varone ienāk un saka, ka grib šķirties, bet...
šobrīd... nešķiet īsti piemēroti, ka viņa vienkārši ienāk,
pieprasa šķiršanos un tad no filmas pazūd."
Mēs izvilkām grāmatas un visu pārējo. Un...
"Labi, un ja nu notiktu šādi?" Ņēmāmies līdz trijiem naktī.
Oriģinālajā scenārijā, cik atceros, notika tā:
ienācu, noliku šķiršanās papīrus un teicu: "Vēlos šķirties."
Un ar to viss beidzās. Taču filmā bija
pavisam citādi - mēs...
Ak Dievs. Ak Dievs.
Ak Dievs.
Džordans un Naomi ir gultā.
Viņiem ir ļoti dīvains sekss.
Ak, mīļā.
Bija tik sasodīti labi. Ak Dievs.
Sekss beidzas, var redzēt, ka viņa viņu ienīst.
Tā bija pēdējā reize.
Kā tu to domā, mīļā?
Tā bija pēdējā reize, kad mīlējamies. Esmu...
Viņa saka: "Vēlos šķirties." Viņš netic: "Ko?"
Viņi uzsāk milzīgu strīdu.
Gatavojies - bērnus tu nedabūsi.
- Dabūšu gan, Džordan. - ...tu ļaunā, sasodītā kuce.
Piedrāžu tevi, maita!
Šajā filmā nevairījāmies no noteiktām darbībām, tai skaitā vardarbības ģimenē.
Visi teica: "Darām to."
Nē, mēs šim puisim nenoteiksim nekādas robežas.
Tā mēdz notikt. Viņa nostājas ceļā, viņš viņai iebelž.
Neuzdrošinies man pieskarties!
Mīļumiņ, tu ar tēti brauksi ceļojumā, labi?
Viņam ir kokaīna izraisīta dusmu lēkme. Viņš aizskrien pēc meitas,
paķer viņu, es dzenos pakaļ.
Sasodīts, vācies...
Situ pa durvīm...
bet viņš iedarbina mašīnu.
Es paķeru lauzni un sašķaidu logu.
Ak Dievs.
Palīdziet. Izņemiet bērnu.
Skailara!
Nu, jā, sanāca nedaudz citādi,
nekā sākotnēji iecerēts.
Un to visu izplānojām iepriekšējā vakarā.
Tas vienkārši ir... neprāts.
Ar viņu viss kārtībā?
Viņš spēja izcili atveidot šos tēlus
un būt ārkārtīgi godīgs, parādot cilvēka stāvokļu tumšo pusi.
Mārtijs uzskata, ka šāda tumšā puse ir mūsos visos.
Nedomāju, ka viņš viņus nosoda.
Viņam nav bail izpētīt šo cilvēka tumšo pusi.
VAI "VOLSTRĪTAS VILKS" CILDINA NOZIEDZNIEKUS? JĀ.
PUSAUDŽU LĪMEŅA, SIEVIETES NICINOŠA FILMA
"VOLSTRĪTAS VILKS" IR FILMA PAR KRETĪNU, KURU STĀSTA KRETĪNS
Tā bija paredzēta provokatīva. Piedodiet, tā ir. Tā bija paredzēts.
Jo vienīgais, kas mums rūp, ir kļūt sasodīti bagātiem.
Jo tādi mēs esam. Tādi varam kļūt.
Mums jāpieņem, ka cilvēka dabā
ir paņemt to, kas pieder otram, nevis dalīties ar to, kas tev ir.
Galvenais mērķis ir pārvirzīt naudu no klienta kabatas savējā.
Pareizi, bet ja tu vienlaikus spēj spēj nopelnīt arī viņam,
tas ir izdevīgi visiem. Pareizi?
Nē.
Problēma ir greznībā spēt darīt to, ko vēlies,
jo zini, kā uzmest cilvēkus uz naudu.
Bet runa nav par naudu. Arī ne par seksu.
Ne arī par to, ko vēlas sieviete, bet gan par to, ko vēlas vīrietis, par viņa varu.
Runa ir par varu. Vienmēr par varu.
Sociālo mediju laikmetā par filmu "Volstrītas vilks"
uzliesmoja domstarpības.
Tiešsaistē filma tika iztirzāta pa minūtei.
Līdz brīdim, kad filma iznāca...
MARKS HERISS RAKSTNIEKS UN ŽURNĀLISTS
...un tika izrādīta kinoteātros, daudzi to noskatījās.
Ar lielu necieņu viņi izturējās pret naudu
un cilvēkiem.
Filmai tādai ir jābūt. Tai jāatspoguļo prāta stāvoklis.
- Vēlējāmies... - Leo! Leo!
- ...izveidot... - Leo! Leo!
...mūsdienu kultūras portretu.
AIG, LEHMAN SABRUKUMS SATRICINA PASAULES TIRGUS
Tomēr "Volstrītas vilks" kļuva par grāvēju.
Jā, tā bija. Jā.
Pēkšņi sapratām, cik ļoti viss bija sagrauts.
Mēs tikai skatījāmies, kā viss attīstās.
Daudzi no šiem cilvēkiem, kuri iznīcināja mūsu ekonomiku, beigās saņēma prēmijas.
Sasodītajā stratosfērā!
Pēc filmas iznākšanas mums ar Leo bija jābrauc uz Parīzi.
Tur bērneļi uz ielas viņam seko, atdarinot Makonahija kustības.
Bijām ārkārtīgi pārsteigti.
Šai filmai Francijā bija lieli panākumi. Tā bija Leo populārākā filma Francijā.
Padomājiet tikai. Populārāka par "Titāniku"
un "Pirmssākumu", kurām bija grandiozi komerciāli panākumi.
Un līdz pat šodienai šī ir Mārtija komerciāli veiksmīgākā filma.
"Volstrītas vilks" ir kaut kas...
piemēram, manas paaudzes cilvēki nezina, kas ir Mārtins Skorsēze,
tad tikai jāpasaka: "'Volstrītas vilka' režisors."
"Ak, 'Volstrītas Vilka' režisors!"
Tad visi pazīst. Pēc tam kļuva vēl trakāk.
Sagaidiet Mārtinu Skorsēzi.
Izbaudiet.
Parasti viņam nepatīk uzmanība.
Mēs pārtraucām iet vakariņās, jo cilvēki nāca klāt
vakariņu laikā.
Taču vienreiz kopā aizgājām paēst -
vienkārši pārgājām pāri ielai un paņēmām picu,
tomēr es to nekad neaizmirsīšu. Tas bija laimīgs manas dzīves mirklis.
Vienmēr atcerēšos, kā mēs tur sēdējām,
ēzdami picu. Neviens mūs netraucēja.
Es nofotografēju viņu un viņa mazo cepuri, un tas bija lieliski.
Taču, jā, nebija nekāda privātuma,
un tādēļ man labāk patīk atrasties mājās vai birojā, vai darbā.
Viņš vienmēr kaut ko dara.
Viņš nekad nelaiskojas.
Pat tad, ja viņš saka, ka neko nedara, tā nav taisnība.
- Mums jāaprunājas vēlāk. - Man ar tevi jāparunā trīs minūtes...
Šis ir pirmais kadru plāna uzmetums, ļoti aptuvens.
Paskaties, tad to noslīpēsim un dosim filmēšanas komandai.
Viņš producē milzum daudz projektu.
Palīdz filmu veidotājiem, saviem draugiem, kuri viņam patīk.
Mums ir no 20 līdz 40 projektiem, kurus arī Mārtijs producē,
izpildproducenta lomā.
Interesanti.
Un vēl ir "Kino fonds".
Nav bijis tāda brīža, kad Mārtijs necīnītos par kādu filmu.
Viņš vienmēr domāja par to, kādas filmas būtu jāatjauno,
un tas viņam nešķiet darbs, tā ir viņa otra daba.
Mārtijs no iznīcības paglāba Pauela Presburgera filmas.
Viņš tam ziedojās. Līdz pat šim brīdim to dara.
"Kino fonds" līdz šim atbalstījis vismaz 900 filmas.
Ir arī "Pasaules kino projekts",
kas ir līdzīgs projekts, bet tikai filmām, kas veidotas citās pasaules valstīs,
kurām nav pieejas vai iespēju
tikt atjaunotām, saglabātām un tā joprojām.
Tas ir tāpat kā iztēloties
pazaudētas gleznas, kuras vienkārši aiziet nebūtībā, jo nevienam nerūp.
Neviens tās nepiekar pie sienas. Tās uz visiem laikiem pazūd.
Viņa dzīves darbs, neskaitot filmu veidošanu,
ir likt nākamajām paaudzēm patiesi izprast,
cik nopietna mākslas forma ir kino.
Mums arī vajadzēs sakoordinēt ar Džordža Lūkasa biroju.
Mums ir "Kino fonds".
Tur mākslas filmas, dokumentālās filmas.
Šobrīd strādājam pie reklāmām. Ir ceļojumu filmas.
Ak! Un tas zobārsts.
- Tev tas zobārsts patīk. - Zinu. Viņš ir jauks cilvēks.
Tā ir vienīgā vieta, kur varu atpūsties.
Apstrādājiet man zoba kanālu, lūdzu.
Nopietni, tur neko nevar darīt. Tu esi krēslā, tev ārstē zoba kanālu...
Viņi to nomērdē un tā tālāk. Nav patīkami, bet...
Es vienkārši pusotru stundu...
Esmu prom no šejienes.
Kad sāku strādāt par Mārtija asistenti,
viņš varēja ātri aizsvilties, kļūt ļoti neapmierināts.
Filmēšanas laikā mēdzāt tā saniknoties,
- ka sašķaidījāt telefonus. - Tas nomierina.
Ko darījāt? Vienkārši sašķaidījāt un salauzāt?
Pirms vairākiem gadiem bieži tā darīju...
Taču vēlāk kļuva nejēdzīgi, jo man telefons bija jāizmanto.
Diezgan godīgi.
Dažkārt tā nebija patīkama darbavieta,
īpaši no rītiem, kad mašīna neatbrauca un viņš kavēja, un...
Saprotat, tas bija... Tas bija saspringts laiks.
Taču pārmaiņas notika,
kad strādājām pie filmas "Dzīve materiālā pasaulē".
Cilvēki saka - esmu "Bītlu" dalībnieks, kurš visvairāk mainījies.
Taču tāds ir mans dzīves mērķis.
Tā doma ir...
ja vien neej Dieva ceļu, tev jāmainās, jo...
Kad veidojām filmu par Džordžu Harisonu, apguvu meditāciju.
Iemācījos nomierināties un apslāpēt dusmas.
Apslāpēt. Dusmas tik un tā būs,
taču censties kliegšanu paturēt vienīgi prātā.
Pateikt: "Labi, labi. Mēs tā darīsim." Saprotat?
Un, protams, galvenais ar mīlestību.
- Paskaties uz šo mazo cāli. - Tas noteikti ir gekons...
Mums ar Ketiju un Frančesku
katrai tētis bija citāds.
Atkarībā no tā, kādā dzīves posmā viņš atradās.
Kad biju maza, viņam bija bārda.
Liela, baisa bārda un izteiktas...
Viņš skrullēja uz augšu uzacis, padarot seju dusmīgu, it kā sakot: "Te es esmu."
Viņam joprojām ir tāda izteiksme. Ziniet, dusmas palīdz strādāt.
Taču tagad ir kas vairāk...
SERAFINA, MAZMEITA
...viņš vairāk ir šeit.
Novāc tās sirdis no manas galvas.
Man ir tikai...
- Jā. - Lūdzu. Ir labi.
Viņš cenšas, piemēram, ģimenes vakariņās
viņš cenšas būt klāt,
un, ziniet, ģimenes vakariņas mums ir ļoti svarīgas.
Mammu! Mums tevi jāpaslēpj, ātri.
- Nē, neslēpiet viņu, dodiet viņai. - Kāp skapī.
Tad mēs gājām uz savu istabu.
Pēc pāris stundām
noskatījāmies filmu vai vienkārši runājāmies, pavadot laiku kopā.
Jā.
Vai tu gribētu būt vampīrs?
Varbūt man lemts būt vienam no viņiem.
Dzirdēji?
Au!
Dusmas tevi var iztukšot, un tā notika daudzus gadus. Tā bija.
Tā bija. Brīnums, ka tiku no tā vaļā. Tu nespēj pats ar sevi sadzīvot.
Ir svarīgi saprast - ja gribi dzīvot, tev jāmāk ar sevi sadzīvot.
Viņš kļuvis daudz mierīgāks... uz vecumu.
Bet...
viņš ļoti par mani uztraucas,
un, manuprāt, viņš vienmēr ir nedaudz satraukts
mammas dēļ.
Eju gulēt. Arlabunakti, mīļā.
Daudzi nezina, ka mana mamma ir slima.
Šķiet, 30 gadu vecumā viņai diagnosticēja Parkinsona slimību.
Viņai bija agrīna Parkinsona forma.
Tas notika vēl pirms viņa satika manu tēvu.
Tu biji pie tā biroja, vai ne?
Un tad kādā brīdī tu man pateici, ka nosūtīji... tādu kā...
neteiksim - pielūdzējas vēstuli...
Taču būsim godīgi - skaidrs, kādu vēstuli.
Tu...
mani dzenāji pa savu biroju.
Sasodīts, es tevi nedzenāju. Nē, nē. Tā ir patiesība.
Tu biji ceļā, vecīt.
Es centos taisīt filmu.
Mēs šeit taisām filmas.
Cilvēki redz...
Tie skatās uz viņu un redz viņa filmas,
tie redz viņa apbalvojumus un visu pārējo, taču...
mana mamma ir liela viņa dzīves daļa.
Vēl vienu.
Kad biju jaunāka, slimība tik ļoti neprogresēja.
Taču, kad paaugos, kļuva daudz sliktāk -
viņa vairs īsti nevarēja paiet.
Bija brīži, kad viņa bija uzņemšanas laukumā un...
viņa krita, tēvam bija jāpārtrauc filmēšana un jāved viņu uz slimnīcu.
"MANAI LIELAJAI PEONIJAI" REŽISORE: FRANČESKA SKORSĒZE
Viņš kļuva pavisam izmisis.
Viņi ir ļoti tuvi.
Kas tev vajadzīgs?
Es gribēju...
Kas tas ir?
To... to...
Kalendāru?
Katalogu.
- Ak, katalogu. - Jā.
Bet... vai tev tas ir istabā?
Tā sasodītā slimība ir tik smaga, saprotat?
Taču viņš neuzvedas tā, it kā tā būtu smaga.
Viņš to uztver mierīgi.
Domāju, ka būtu godīgi pateikt,
ja Mārtijs pirms krietna laika nebūtu tam visam izgājis cauri,
viņš nespētu šādi un tik pilnvērtīgi būt klāt.
Un viņš saprata... ka mākslinieks var būt egoists attiecībā uz savu mākslu,
taču viņam nav obligāti jābūt egoistam savā dzīvē.
Pēc "Kristus pēdējā kārdinājuma" man bija jārok dziļāk.
"Klusumu" izlasīju 1989. gada septembrī un teicu: "Man jāveido šī filma."
"KLUSUMS" ŠŪSAKU ENDO
Pilnībā apšauba ideju par visas šīs revolucionārās domāšanas,
kristietības jēgu.
Tas ir patiess stāsts par 17. gadsimta Dienvidjapānu.
Tur uzliesmoja liels konflikts starp katoļu misionāriem
un japāņu valdību.
Kā rezultātā galu galā gāja bojā ap 35 000 mocekļu.
Tas, kas notiek ar misionāru Rodrigesu, ir pavisam cits stāsts.
ENDRŪ GĀRFĪLDS RODRIGESS
Mani interesēja, kādēļ
daži no galvenajiem misionāriem, kuri turp devās, atteicās no ticības.
Tas nozīmēja - viņi atteicās no savas reliģijas.
Ja neatsakās no savas ticības, cietumniekus pakar virs bedres
un tur, kamēr tie atsakās.
Viņu dzīvība lāsi pa lāsei iztek ar asinīm.
"Klusums" ir vairāk nekā jebkura cita filma
cenšas atbildēt uz jautājumu, ko...
ARI ASTERS KINOREŽISORS
...patiesībā nozīmē kristietība.
Ja vien viņi neatsakās no ticības, tos nevar izglābt.
Mūsu galvenais varonis kurš ir ļoti iedomīgs,
uzstāja, ka viņš nekad neatteiksies no savas ticības.
Taču viņš to izdarīja, lai izglābtu citus cilvēkus.
Vienīgais Kristus cienīgais žests, kuru šis tēls izdara visas filmas laikā,
ir atteikšanās no ticības.
Manuprāt, viņš saprot dziļāko jēgu tam, ko lūdz Kristus.
Viņš lūdz... viņam kļūt tam, par ko viņš kļūst.
Tas ir stāsts, kura beigās šis puisis
noliedz kristietību, kuru pats sludina.
Un, tā darot, viņš atrod īsto kristietību.
Kas tad tā ir?
Tā arī ir lepnuma zaudēšana, vai ne?
Jā, visa jēga slēpjas pazemībā.
- Iemācīties būt pazemīgam? - Jā.
Tas ir stāsta skaistums.
Jāatzīmē, ka filmai ir ievērojams epilogs.
Filma beidzas ar mīlas stāstu
starp priesteri un Kičidžiro, nicināmu cilvēku.
Viņš dara briesmu lietas. Viņš ir nodevējs, ja? Un egoists.
Šis puisis visu laiku vēlas vienu un to pašu.
Viņš grib tur atrasties un būt kristietis,
taču tad viņš visus nodod, ieskaitot priesteri.
Viņš līdzinās Mazuļa Džonija tēlam, vai ne?
Jā. Arī Jūdam. Un Mazulim Džonijam.
Kičidžiro, Mazulim Džonijam.
- Viņš ir grēcinieks. - Jā.
Piedod, ka esmu tik vājš.
Manuprāt, Mārtins identificējas ar Kičidžiro
vairāk nekā ar jebkuru citu tēlu šajā filmā.
Palīdzi, Tēvs. Paņem prom grēku.
Jēzus teica:
"Kādēļ man pavadīt laiku ar augstajiem priesteriem un citiem? Viņiem klājas labi.
Palīdzība nepieciešama grēciniekiem."
"ĻAUNĀS IELAS" / 1973.G.
To var redzēt "Ļaunajās ielās" un "Satrakotajā vērsī".
"SATRAKOTAIS VĒRSIS" / 1980.G.
To var redzēt "Labajos puišos".
Manuprāt, tas sasniedz apogeju filmā "Klusums",
kurā redzam līdzjūtību pret šādu nožēlojamu cilvēku.
Kičidžiro ir tas, kurš māca.
Jo uz filmas beigām...
gandrīz ir tā, ka caur viņu strādā Jēzus,
mācot Rodrigesam, kas patiesībā ir mīlestība, piedošana un līdzcietība.
Vai joprojām sevi uzskatāt par kristieti?
Domāju, ka jā.
Jā, es tiešām tā domāju.
Man tā bija jānoliedz, jāatrod, atkal jānoliedz, jācenšas atrast
un tad beidzot jāatrod tajā kaut kāds mierinājums.
Man šķiet, mums visiem būs šaubas, bailes...
Taču līdz laikam, kad izpratīsi savu ticību, tu jau būsi miris.
Tādēļ tā tiešām ir...
Tā ir kā iešana, taustīšanās un meklēšana... tumšā istabā.
Vienīgais labums, ka tu tomēr progresē.
"ĪRS" / 2019.G.
Viņa filmas man arvien vairāk šķiet kā pagātnes ēnas.
Jo īpaši filma "Īrs".
Ar De Niro nebijām kopā strādājuši ilgi - no "Kazino" laikiem līdz "Īram".
Taču "Kazino" bija pēdējā šāda veida filma, jo "Īrs" ir pavisam citāda.
Pat ja vide ir līdzīga.
Sasodīts, velns.
Tas ir kas cits.
Mārtijs meklē materiālu, kas ļauj viņam sevi pilnībā tam veltīt,
un to var redzēt filmā "Īrs",
kā šis... autsaiders, kurš iet pensijā un drīz mirs.
Visvairāk paliek atmiņā aina, kurā Bobs redz, kā bērni viņu pamet.
SLĒGTS PIE NĀKAMĀ LODZIŅA
Pegij, Pegij. Es tikai vēlos parunāt...
Runa ir par cenu, kuru tu maksā par idiotisku, iedomības pilnu dzīvi,
kuru, viņaprāt, viņš dzīvoja.
Šeit redzam šo cenu.
Bobs De Niro ir pilnīgi viens, vientuļi vada dienas pansionātā.
TELMA ŠŪNMEIKERE "ĪRA" MONTĀŽAS REŽISORE
Viņš pat nezina, kad ir Ziemassvētki. Viņš ir viens.
Un viņš par to maksā.
- Viņa žēlastība paliek mūžīgi. - Viņa žēlastība paliek mūžīgi.
Labi, Frenk. Drīz atkal apciemošu, labi?
Ļoti drīz, iespējams, pēc Ziemassvētku brīvdienām.
- Ak, labi. - Frenk, lai Dievs tevi svētī.
Paldies, tevi arī.
Ir Ziemassvētki?
Gandrīz.
Ak, es nekur nebraukšu.
Kad Bobs man pirmoreiz iedeva grāmatu, viņš izplūda asarās.
Cilvēki noveco. Par to stāstīts grāmatā.
Es tā teicu...
Par visu to, kam viņi gāja cauri,
mēs galu galā visi piedzīvosim vienu un to pašu.
Mums būs jāsaskaras ar savu izmiršanu.
"Īrs" uz mani ilgstoši atstāja dziļu iespaidu
kā paralēla tēma manā dzīvē.
Redzēju šos brīnišķīgos cilvēkus,
kuri pēc visiem šiem gadiem strādāja kopā.
Esmu tik pateicīgs par visu to, ko esam kopā paveikuši...
Ja tā padomā,
mēs bijām divi puikas, kas pilsētā viens par otru zināja.
Un negaidot viss izvērtās šādi.
Tas ir... apbrīnojami.
Manuprāt, Mārtijs ir pilnībā ziedojis sevi... darbam.
Tas viņā nekad nemainīsies. Lai Dievs viņu svētī.
Ir daudz lielisku režisoru,
taču viņš, manuprāt, strādātu arī bez atalgojuma, saprotat?
Viņš būtu režisors jebkādos apstākļos.
Kino pasaule viņu savaldzināja jau agrā bērnībā un nav palaidusi vaļā.
"ZIEDU MĒNESS SLEPKAVAS" SAGATAVOŠANAS POSMS
Vai jūtat, ka tagad katrai filmai ir citāda...
Jūs taču nevarat pilnībā atdot sevi visu ikvienai filmai...
vienlīdz daudz, citādi jūs, iespējams...
- Jā, tieši to man teica ārsts. - ...nomirsiet.
Dakteris Kleins, jā. Viņš man to pateica pirms 20 gadiem.
Viņš teica: "Mārtij, jūs ikreiz tā nevarat darīt. Jūs to neizturēsiet."
Mēs to virzīsim saskaņā ar dronu, visu vienību.
"ZIEDU MĒNESS SLEPKAVAS" UZŅEMŠANAS LAUKUMĀ
Atklāju, ka man ir ilglaicīgi grūti dzīvot
bez režisēšanas vai bez filmu veidošanas.
Trīs, tad... divi, viens, un tad divi, mums ir viss.
Jā, jā. Nē, tas bija lieliski.
Kur ejam? No tās pašas vietas?
Gribi sākt no "Ernests Bērkharts..."?
Protams. Jā, jā. Labi.
Kas notiek?
- Gatavi? - Kameras gatavībā.
Labi, motors!
TULKOJA: EVA BĒRZIŅA