Oversvømmelserne aftager,
men 80 procent af New Orleans er stadig under vand.
Borgmesteren vil have alle ud af byen,
og folk prøver stadig at finde ud af, hvordan de kommer væk.
Superdome, det sidste tilflugtssted,
er nu det sidste sted, nogen har lyst til at være.
-Må ingen gå ud herfra? -Nej.
Hvad nu hvis I siger, at I går?
De siger, at der er alligatorer, lig, sygdomme.
At man ikke overlever.
Min fætter, som jeg hentede hjemme,
sagde, at han ikke troede, han ville klare det.
Han var ved at bryde sammen. men vi skulle væk.
Lige ved siden af Superdome er der en rampe.
Bunden af rampen var oversvømmet.
Jeg ser en gruppe fra Nationalgarden sidde bag rampen og slappe af.
De tænker nok ikke, at folk vil gå på grund af vandet.
Så jeg sniger mig op efter min bil.
Vi finder bilen, og jeg er glad.
Den lignede en smuk hest på en bakke.
Jeg kalder den Pegasus.
Det var det smukkeste syn, jeg nogensinde har set.
Mit hjerte hamrede.
Jeg kom hen til bilen, satte nøglen i og drejede rundt.
Gudskelov startede den igen.
Vi kører gennem vandet. Bølgerne kommer i et væk.
Da vi passerer kongrescentret,
ser jeg en masse mennesker, som ikke ved, hvad der sker.
De vil bare overleve. De vil bare væk,
og de kigger på mig og tænker:
"Du slipper væk i din bil."
Jeg holder om mit krucifiks og beder til Gud om at få os igennem det.
Det er her, de henter flygtninge ud fra Superdome,
og det ser ud, som om folk har været her længe.
Der er lidt godt nyt fra New Orleans.
Over 100 busser evakuerede tusindvis af mennesker fra det helvede,
som engang var Louisiana Superdome, og flere bliver hentet i aften.
Efter en succesfuld evakuering af Superdome med bus
organiserede Nationalgarden folk foran kongrescentret,
satte dem i busser og sendte dem til lufthavnen.
Busserne læsser på Tchoupitoulas Street!
Læg det ind. Vi henter hele familien.
Da de satte os i skolebusserne under motorvejsbroen,
sagde de ikke et ord om, hvor vi skulle hen.
Jeg var stadig ude ved kongrescenteret.
Jeg syntes ikke, jeg kunne mere. Jeg var slet ikke mig selv.
Jeg var bare færdig.
Så da de sagde, at militæret kører folk til lufthavnen
og sendte dem til forskellige steder, sagde jeg, at jeg var ligeglad.
De kunne flyve mig hen, hvor de ville.
Vandet havde trukket sig, så vi tog vores mor, som sad i kørestol,
og resten af familien og gik ud til en tom grund, hvor en helikopter landede.
Den lørdag landede over 200 helikoptere
fra 82nd Airborn i New Orleans.
Planen var at redde folk, få dem evakueret
og sørge for dem i lufthavnen.
I lufthavnen blev vi mødt af bevæbnede nationalgardister,
som sagde, vi skulle med flyet.
Vi bad dem om at lade os komme hen til vores søster,
som boede i Houma, Louisiana, en times kørsel fra New Orleans.
Familien var klar til at tage imod os, men vi blev tvunget om bord på flyet.
Vi havde intet valg. De havde våben.
De første fly bliver læsset. Det gik tilsyneladende fint,
men så sagde en af piloterne i det civile fly:
"Vi kan ikke lette. Vi mangler en passagerliste."
Det sagde han til min major, som så ringede til mig
og sagde: "Vi har et problem. De er ikke lettet."
"Folk har ventet i timer, fordi vi mangler en passagerliste."
Jeg bad om at tale med ham.
"Mange mangler legimitation. Her er ingen computere."
"Vi kan ikke lave en passagerliste. I kan få en gul seddel."
"Noter deres navne, når de står på flyet. Det er din passagerliste."
"Og flyv så, for fanden." Så lettede de.
Vi spurgte, hvor vi skulle hen. Hvor ville flyet lande?
"Det ved vi ikke." Jeg spurgte: "Ved I det ikke?"
"Alle skal da vide, hvor de lander."
"Skal de ikke have en flyveplan og lignende?"
De sagde, at vi bare skulle gå om bord på flyet.
Intet. Vi vidste ingenting. Vi vidste, at vi forlod New Orleans,
men jeg anede ikke, hvad der ville ske.
Vi havde ikke kontrol over vores skæbne.
De siger, man skal til Houston, Atlanta, Chicago, San Francisco.
Gud ved, hvor man ender.
New Orleans Airport
er en del af den største luftbro nogensinde på amerikansk jord
med over 10.000 overlevende.
Hjælpen er på vej. Hjælpen er på vej.
Hele dagen har vi set fly lette og evakuere
til Louis Armstrong Airport.
Folk bliver også kørt væk i busser fra den engang så storslåede by.
Sikke en forskel en dag gør.
For et døgn siden blev bygningen her,
som var fyldt med tusindvis af desperate flygtninge, tømt.
Gud velsigne USA's hær og USA's militær.
De fik styr på tingene efter kaos, forvirring, anarki.
-Gud velsigne dig. -Amerikanere hjælper amerikanere.
Er det her Amerika? Kan jeg bevæge mig frit?
Jeg troede, at jeg stadig boede i Amerika.
Men jeg tænkte: "Fint nok."
"Jeg gør, som de siger."
"Jeg samarbejder og vil ikke skabe postyr."
"Men jeg skal hjem til New Orleans."
De første orkanflygtninge fra Louisiana
ankommer med bus til Texas fra New Orleans Superdome.
Mens vi kørte rundt i landet,
kaldte nyhedsmedierne folk fra New Orleans flygtninge.
Dallas' skoler åbner dørene for flygtningebørn,
og byen leverer masser af donationer til flygtninge.
Hvordan kan man være flygtning i sit eget land?
Vi var mange, der var fortørnede.
Vi er ikke flygtninge.
Vi er amerikanere, der er kommet i knibe.
Vi kan ikke lide ordet "flygtning". De bør ikke bruge mere.
Vi har rejst og rejst.
Vi er taget fra tilflugtssted til tilflugtssted,
men det er fint, for vi lever.
Men det ikke fint, at vores familier er spredt overalt.
Vi ved ikke, hvor de er.
Med omkring en million flygtninge modtager 30 stater evakuerede
i landets største migration i 70 år.
De blev internt fordrevne.
Katrina tvang dem til at migrere.
Jeg tror, at i moderne historie
var det første gang, det skete for mange amerikanere.
Jeg havde aldrig hørt om Austin, Texas,
men Austin viste os kærlighed.
Men jeg anede ikke, hvad der ville ske.
KATRINA FORDREV OVER EN MILLION MENNESKER FRA GOLFKYSTEN
Jeg bor nu i Memphis, Tennessee, men jeg er fra New Orleans.
Jeg er i Georgia. Jeg har mistet alt derhjemme...
Jeg bor i Norman, Oklahoma, nu.
-Houston, Texas. -Men jeg vil hjem...
Jeg er fra New Orleans. Jeg er født og opvokset der.
Cirka en måned efter jeg forlod Superdome, da vandet trak sig tilbage,
kunne jeg komme tilbage for at se til huset i St. Bernard.
Man kan se ødelæggelserne.
Det var underligt at komme tilbage, efter byen var blevet tømt.
En by, der er kendt for at feste, for sin mad og for at larme.
Der var dødstille.
Da jeg kom tilbage til New Orleans, så alt dødt ud.
Alt lugtede dødt. Alt lå øde hen.
Jeg fattede det ikke. "Det bliver aldrig godt igen."
Kirkegården. Jeg har aldrig set noget værre.
Vi har gravkamre over jorden,
men vandet mættede jorden, og mange grave åbnede sig.
Kisterne kommer ud.
Vi begravede en af mine kusiner for nylig,
og hendes kiste stod blottet ude i det fri.
Det er min families grave, og de ligger oven på de andre.
Se jer omkring. Det er ikke i orden.
Ingen, der har begravet sin familie, vil se grave som denne.
Jeg var ikke klar til det her.
Et er at tænke på tabet.
Noget andet er at se det. Så bliver det virkelighed.
Da jeg så mit hjem første gang, var jeg knust.
Tårerne trillede ned ad kinderne.
Huset var stadig fyldt med mudder. Det var et mudret rod.
Alle mine ting var ødelagt. Alle mine billeder, alt.
Der var skimmelsvamp næsten helt op til loftet.
Fødselsattester, fotos. Alt var væk.
Når man kommer tilbage til noget, der har været ens drøm,
og man indser, at det er blevet ødelagt...
Hvad skal jeg stille op?
Åh, mand.
Se mit hus. Det er smadret.
Min mors trailer.
Og mit andet hus, som vi lige har bygget, er helt skævt.
Se mit hus.
Det føles ikke engang som mit hjem.
Hej tøs. Hej Cinnamon. Hun har været savnet.
Min anden hund...
Hun var inde i...
Hun var inde i dette hus.
Se det nu.
Se mine ting. Min store skærm.
Det er ødelæggelse. Martin Luther King.
Her er nogle gamle breve fra militæret.
Mine militærbøger er uskadte.
Man må træde over ting og vade gennem ting for at nå ting.
Jeg kan ikke komme derind.
Der er så meget mudder og tykt stads deroppe.
Det er nok, men huset er helt smadret.
Se, hvor tykt mudderet er.
Jeg kan ikke finde det, jeg leder efter,
men uanset hvad jeg fik ud af aftalen,
går det nok, men...
Jeg hader at tage af sted sådan her. Det er så langt ude.
Alt, hvad man har arbejdet for eller opnået...
Selvom man havde for meget, var det jo ens ting, ikke?
Man bliver forvirret. Hvad skal vi stille op?
Hvordan ordner vi det?
Man følte ikke, at det kunne ordnes.
Louisiana sluttede i dag officielt eftersøgningen
af omkomne under orkanen Katrina.
Dødstallet er nu oppe på 964.
På grund af varmen og manglen på kommunikation og medicin
var mange af dem, vi fandt døde, ældre, fattige og handicappede,
og de var alene.
LOUISIANA STOPPEDE EFTERSØGNINGEN I NEW ORLEANS DEN 3. OKTOBER 2005
I 2023 ER DØDSTALLET EFTER ORKANEN KATRINA 1.392
Da vi gik gennem vandet,
sparkede min bror til et skilt og fik et sår på benet.
Han døde af en infektion.
Min niece, som var med, havde i forvejen lupus,
men kunne ikke få sin medicin,
så hun udviklede meningitis, og det bredte sig til hjernen.
Hun kunne ikke tale, men kun ligge med åbne øjne.
Det var en grund til, at jeg ikke ville tilbage til New Orleans.
Jeg ville ikke genopleve det.
Fra luften så vi de engang oversvømmede huse.
Op til 250.000 hjem kan være ubeboelige.
I New Orleans var der vrede og frustration,
da en ny plan for genopbygning af byen blev afsløret.
Alle, der bor i et "gult kvarter", kan være nødt til at flytte.
Planen omfatter parker, som kan kontrollere oversvømmelser.
Beboere vil blive genhuset i "røde områder".
Nogen havde udtænkt denne plan
for at gøre forskellige områder til grønne områder,
som også kunne opfange vand under uvejr.
En rigtig god ide bortset fra, at der boede mennesker.
Da han kom med planen for det nye New Orleans, blev jeg vred.
Mange af de områder, hvor folk nederst på den socioøkonomiske stige
og folk uden en stemme, blev udelukket.
Vi må straks identificere og samle ejendomme,
som kan blive en del af systemet.
Lower 9th Ward skulle være et grønt område.
Hvordan laver man et grønt område ud af min ejendom?
Da kortet blev offentliggjort, tænkte jeg: "Fandeme nej."
Jeg sagde nej, fordi det handler om den arv,
mit hus var.
Jeg opgiver ikke hans ejendom, og jeg taler om min bedstefar.
Nogle frygter, at byens sorte distrikter bliver overset med vilje,
og måske endda revet ned, så folk mister deres bolig og indflydelse.
Det var jeg imod.
Det var de fleste borgere, der ville tilbage
og genopbygge deres hjem og liv.
Da var det nok, folk begyndte at tænke over,
hvordan man kan organisere sig og kæmpe imod.
I alle tyndtbefolkede områder i New Orleans
vil de bruge ekspropriationsretten til at overtage ejendommene.
Vi har en beboer i telefonen netop nu.
Hun holder øje på Galvez og Reynes, hvor de river et hus ned.
Find juristens nummer!
Vi flytter folk. Stands bulldozeren.
-Der er ingen fare, bare de stopper. -Det er folks hjem.
De forsvinder.
Ja!
Borgerne er vrede, og de bliver endnu vredere.
De var så vrede, at de råbte ad udvalget
bag genopbygningsplanen.
- Så... -Fortæl mig ikke om byen.
Det er en dristig plan, udtænkt af meget kloge mennesker,
men de skød ved siden af.
Retfærdigvis skal det siges, at der var områder, på grund af højden
og oversvømmelserne under orkanen,
hvor genopbygning måske ikke gav mening,
men alt er personligt i New Orleans.
For de lokale betyder deres område alt.
Deres gamle skole betyder alt.
Så siger borgmesteren, at deres del af byen
skal laves til et grønt område, gør det ondt.
Jeg hader dig. Du har luret i baggrunden
og forsøgt at få fingre i vores jord. Det sker ikke.
Vi ved, at der er skovbrande i Californien.
Der er tornadoer midt i Amerika
og oversvømmelser i Florida, men der afviser man ikke at genopbygge.
Det er ikke i orden, at I vil tage vores ejendom.
Det bliver over mit lig. Jeg døde ikke med Katrina. Farvel.
Reaktionen var så slem,
at borgmesteren afviste at gennemføre det
og kun gøre det, de enkelte områder ønskede.
Vi træffer den endelige afgørelse om, hvordan vi kommer videre.
Hvordan kan man få sit liv tilbage på sporet uden ressourcer?
Folk fra de velhavende områder er heroppe.
Hvor er der brug for flest ressourcer? Heroppe eller hernede?
Det bør ikke handle om lighed, men om retfærdighed.
Hvordan man overlever en katastrofe afhænger af ens forberedelse,
og hvor godt man er stillet før katastrofen.
Derfor blev de fattige fattigere og de rige rigere.
TI ÅR EFTER KATRINA
Da digerne kollapsede,
gispede vi og verden over muligheden for, at på et øjeblik
ville New Orleans, som vi kender den, være væk.
Ti år efter er vi ikke længere på vej. Vi genopbygger ikke. Vi skaber.
Vi bygger butikker og restauranter som aldrig før.
Hvor kan man ellers miste 100.000 mennesker
og få 600 restauranter mere end før Katrina? Seriøst.
Vil du have tomater?
Mine damer og herrer, jeres by ændrer sig for øjnene af jer.
-Hvad tog han? -Jeg vil smage alligatorpølsen.
Det var historien om to byer.
Resterne af byen rejste sig sammen.
Men spørg folk i 9th Ward.
Spørg dem, hvad der var tilbage.
INDBYGGERTAL FØR KATRINA: OVER 14.000
INDBYGGERTAL I 2022: 4.630
I nogle tilfælde var byen tilbage,
men ikke på en retfærdig måde for alle.
Louisiana fik ti milliarder dollar i statsstøtte til
at skabe og overvåge Road Home-planen.
Den største boligindsats i amerikansk historie.
Planen tilbyder en fair og praktisk løsning til at sende folk hjem.
Det er en stor sejr for Louisiana.
Planen viste sig at være vejen til ingenting for mange.
Planen skulle betale det, forsikringer og anden statsstøtte ikke betalte.
Folk har ventet i månedsvis på godkendelse af pengene og det hele.
Kvalt af alt det bureaukrati.
Hver gang man ansøgte regeringen om hjælp fra Road Home,
var det, som om reglerne ændrede sig fra uge til uge.
Så nu skal man bruge mere tid og energi,
og man kæmper stadig med de psykiske følger af orkanen Katrina.
Det er overvældende.
Road Home-planen havde en fatal fejl.
Hjælpen byggede på reparationspriser eller værdi før orkanen.
Det, der var billigst.
I de fattigste kvarterer lå husværdien før orkanen
under prisen for at reparere eller genopbygge.
De kvarterer var hovedsageligt sorte.
Folk, der boede i Lakeview, overvejende hvid,
middelklasse eller overklasse, havde selv råd til at genopbygge.
De fik flere penge end folk i Lower 9th Ward.
Selvom byggematerialerne kostede det samme.
En bjælke til mit hus koster det samme
som en bjælke til andres hus.
Hvorfor får jeg så et andet beløb?
Det var, som om de saboterede genopbygningen i de sorte områder.
Alle vil hjem, men regeringen forsøger at holde os væk.
Det ville koste mindst 250.000 dollar at reparere min ejendom.
Jeg var forsikret, men jeg havde lige taget lån i huset,
og det blev stillet som sikkerhed.
Da orkanen ramte, og jeg kom tilbage, tog banken pengene.
De sagde, at jeg ikke fik noget.
Jeg fik nul i statsstøtte.
Husejere kan vælge mellem reparation, genopbygning, opkøb
og flytning inden for Louisiana, eller de kan sælge og forlade staten.
Jeg så, hvad de var ude på. "I får ikke min ejendom."
"Jeg sælger ikke."
Men nogle gav op og ville ikke have besværet.
"Jeg vælger opkøb."
Så de opnåede at få mange til
at flytte væk fra byen.
Efter ni et halvt år i Austin tog jeg tilbage til New Orleans,
men da jeg kom hjem, var der ikke flere billige boliger.
Der var ikke flere steder, hvor man kunne få en etværelses til 300
og en toværelses til 500 dollar.
I gamle dage var de fleste huse dobbelthuse.
En familie i hver ende.
Men efter Katrina
begyndte de at lave dobbelthuse om til enkelthuse, som man ser her.
På den måde mister to familier en bolig.
Leveomkostningerne blev så høje, at jeg valgte at forlade New Orleans.
Efter Katrina vidste jeg, at jeg ikke straks kunne komme hjem,
da jeg skulle tjene penge.
Min far er tømrermester,
så jeg kørte til Californien for at arbejde med ham.
Jeg vil se landskabet og rejse hen, hvor Gud ønsker, jeg skal rejse hen.
Så tager jeg hjem til sidst.
Jeg tænkte på en ny start, fordi jeg vidste, hvad jeg havde efterladt.
Stor ødelæggelse og smerte.
Jeg havde øjeblikke, hvor jeg
sang en salme fra bedstemors tid og kørte gennem bjergene.
Herre, jeg bestiger høje bjerge
Prøver at komme hjem
Det var min ting.
Jeg vil hjem, og jeg ved ikke engang, hvor hjem er endnu.
Prøver at komme hjem
Du ved, jeg bestiger høje bjerge
Drivkraften bag min hjemvenden til New Orleans var min mors.
-Mor fyldte år den 30. november. -Jeg blev 50. Sikke en velsignelse.
Efter orkanen havde vi FEMA-trailere på hele grunden.
Der står en til foran mit hus.
Hun modtog nogle penge fra Road Home-planen.
Min mor købte den trailer her.
Mor brugte pengene til at købe en stor, mobil trailer,
så vi havde et sted at bo,
men omkring 20 dage senere døde hun.
Jeg har kun disse fotos tilbage.
Jeg blev ved med at bygge om og arbejde på huset.
Næsten færdig. Jeg mangler stadig at lave noget.
Men med tiden forsvinder støtten.
Til sidst måtte jeg flytte
og tjene flere penge for at kunne lægge ressourcer i det.
Så af og til tager jeg tilbage og prøver at ordne nogle ting.
Her er stadig meget at lave.
Men noget i mig sagde,
at på grund af min mor og alt det, hun gjorde, må jeg gøre huset færdigt.
Selvom det var umuligt at gøre det færdigt.
Hver gang jeg kommer tilbage, møder jeg minder om mit liv.
Min mor, min stedfar, alle dem, jeg kender.
Min nabo er væk. Alle er væk.
Det er deprimerende at komme her
og vide, at ingen af dem, der kender mig og min historie
er her mere.
Det er som billeder og videoer med glimt af det, der var engang,
men det findes ikke mere.
Da jeg endelig følte, at jeg gjorde alt, hvad jeg kunne,
var det, som om min mors ånd var omkring mig og sagde:
"Det er tid til at tage af sted. Det er i orden. Tænk ikke på det."
Så tog jeg af sted.
Orkanen Katrina afslørede enorme mangler
i orkanbeskyttelsessystemet af dæmninger og diger.
Kongressen bevilligede 14,6 milliarder til at rette op på det.
Alt det her blev lavet efter Katrina.
Man kan se, at konstruktionen er anderledes.
Det er mere stabilt, det går dybere,
og det er bedre befæstet til at klare pres fra stigende vand eller vind.
Siden Katrina har ingeniørtropperne repareret digerne.
Mange af reparationerne er ret robuste.
Ingeniørtropperne erkendte dog for nylig,
at da de fastslog højden,
tog de ikke hensyn til global opvarmning.
Aldrig så snart var ingeniørtropperne færdige med opgraderingsprojektet,
før der stod skrevet, at sætning og stigninger i havoverfladen
senere vil kræve et løft af digerne.
Om 70 år vil vandstanden omkring New Orleans
være 1,2 meter højere end nu.
Desuden er mange af vådområderne væk. Der er ingen friktion.
Vandet kan bevæge sig længere og højere op.
Hvad angår klimaforandringer,
rammer det de farvede samfund først og alvorligst.
Mange, der bor i og blandt disse samfund,
har ikke de samme ressourcer som andre,
så de er i større fare for det, der vil ske i fremtiden.
Maria ramte Puerto Rico direkte og ødelæggende.
Desværre bliver det ikke bedre.
-Store ødelæggelser i Lahaina. -Det bliver kun værre.
Den mest dødbringende storm i North Carolinas historie.
LOS ANGELES' NATURBRANDE 2025
19 ÅR EFTER KATRINA
Det er mit hjem. Jeg har boet her hele mit liv.
Men det, der virkelig irriterer mig,
er, at Lower 9th Ward, det hårdest ramte område,
er blevet glemt.
Et helt distrikt, 9th Ward, står angivelig under vand til tagryggene.
Jeg sagde tidligere, at det næppe var ragnarok,
men jeg tog fejl.
Den miljømæssige uretfærdighed,
der foregår i vores samfund, er menneskeskabt.
Men det betyder også, at mennesket kan løse det, ikke?
Jeg kan huske, at vi som drenge løb ud til sumpen.
Det var vores eventyrland, vores legeplads.
I 2008 GIK EN GRUPPE BEBOERE SAMMEN OM
AT ETABLERE SANKOFA VÅDOMRÅDE OG PARK I LOWER 9TH WARD
Parken startede småt og voksede.
PARKEN ER ET NATURRESERVAT FOR LOKALSAMFUNDET
OG REDUCERER KONSEKVENSERNE AF OVERSVØMMELSER
Det er lidt som før.
De planter cypresser.
Der er et udendørs klasselokale.
Man kan fiske.
Jeg er ambassadør for parken og byder folk velkommen.
Jeg fortæller dem mest muligt om, da jeg voksede op i området,
og hvad det er, vi vil.
For som sagt er det noget, vi gør for os selv
for at starte forfra. En ny start.
Da Katrina ramte og tog mange af vores ældre,
var det som at miste en stor del af vores historie.
De festede sammen.
De lovpriste Herren sammen.
Det var et sandt fællesskab.
Mange kunne ikke komme tilbage. Mange kom ikke tilbage.
Det er hjerteskærende, for New Orleans mistede
måske to generationer af mennesker.
Det fjernede meget af den kultur,
der findes i området.
Så jeg ville tilbage til lokalsamfundet
og gøre det, jeg var nødt til.
Jeg ville ikke stoppe, før jeg var tilbage,
hvor jeg ville have været i 2005.
Alt, hvad jeg har tjent siden Katrina,
er brugt på at komme tilbage til min salon og min ejendom.
Det er mit, og som jeg sagde til dem fra Road Home,
skal man lirke det ud af mine små, rynkede, brune hænder
for at få fat i det.
Der er sket mange forandringer i New Orleans siden Katrina.
Man gik ind ad en trappe her,
og man kom ind i stuen, som fyldte hele grundens bredde.
Køkkenet ville have været heroppe.
Det var her, mor lavede sin berømte mad.
Jeg er en New Orleans-dreng.
Der kommer en særlig energi fra den jord.
Huset var en forlængelse af mig,
og det sværeste var at rive det ned.
Det var som at fjerne en del af sig selv.
Jeg kom tilbage, fordi jeg ikke kunne holde mig væk.
Jeg ville være hjemme, men nu er det det nye New Orleans.
Det er helt anderledes.
Det er, som om rødderne er her, men træet er fældet.
Vi har stadig vores kultur, og det er godt.
Mange af mine venner holdt fast i Masking og Mardi Gras efter Katrina.
Jeg talte med min far, og han beroligede mig
Det var deres liv, og det var også mit liv.
Mardi Gras-morgen vil jeg fortælle en historie
Jeg er med i en stamme, min far startede. Flaming Arrows.
Vi er Flaming Arrows
Min far var indianerhøvding. Min mor var syerske.
Vi er ikke Mardi Gras-indianere.
Det korrekte navn er Black Masking-indianerne.
Karnevalsmorgen bærer vi disse dragter og hylder de rigtige indianere,
som hjalp vores folk.
Her kommer vi
Vi er Flaming Arrows
Det er en familietradition, som er nedarvet i generationer.
Jeg har lagt dragten,
men jeg har børnebørn og vil holde traditionen i gang.
Vi må give faklen videre.
En af mine fætre, som jeg overdrager min stamme til, sagde:
"Du må komme hjem. Vi kan ikke lade dig gå ud sådan."
KEVINS SIDSTE GANG SOM BIG CHIEF
Jeg tager stadig New Orleans med mig overalt,
men før Katrina havde jeg ikke troet, at jeg ville forlade New Orleans.
Jeg troede, jeg ville være neworleanianer altid.
Sig "Mardi Gras morgen", når telefonen ringer.
Jeg elsker New Orleans, men det er ikke det samme.
20 år senere er det helt anderledes.
Man taler anderledes og går anderledes.
Det kvarter, vi voksede op i med vores familier, er helt anderledes.
Katrina tog meget,
men den tog ikke min stolthed, min værdighed eller min kultur.
Det kan jeg sige om neworleanianere. De er overlevere.
Vi er kanariefuglene i den kulmine, der hedder Amerika.
De rædsler, folk oplevede efter Katrina, behøvede ikke ske.
Ingen kan retfærdiggøre over for mig,
at orkanen Katrina gik fra katastrofe til tragedie.
Det er den bundlinje, der viser, hvor meget vi bekymrede os
om de mest sårbare dengang, og hvor meget vi bekymrer os nu.
Det, der gør Amerika stort, er vores evne til at række ud
og hjælpe andre i nød.
Det er der, man lærer lektien.
Det hviler på os. Vi skal vågne op.
FEMA'S DIREKTØR MICHAEL D. BROWN GIK AF DEN 12. SEPTEMBER 2005,
EFTER EN UNDERSØGELSE AF HANS HANDLINGER
KNAP TO UGER EFTER ORKANEN KATRINA.
RAY NAGIN VAR BORGMESTER INDTIL 2010.
I 2014 BLEV HAN IDØMT TI ÅRS FÆNGSEL FOR KORRUPTION UNDER SIT EMBEDE.
EFTER SIN INDSATS UNDER KATRINA BLEV GENERALLØJTNANT RUSSEL HONORÉ LEDER
AF KATASTROFESTYRING OG MILJØRETFÆRDIGHED.
Tekster af: Anne Jensen