Flommen begynner å avta,
men 80 % av New Orleans er fortsatt under vann.
Selv om ordføreren vil ha alle ut av byen,
prøver folk fortsatt å finne ut hvordan de skal komme seg herfra.
Superdomen, som var et siste tilfluktsted,
har blitt det siste stedet folk vil være.
-Får ingen lov til å gå herfra? -Nei.
Hva sier de om du vil gå?
De sier det er alligatorer, lik og sykdommer. Du overlever ikke.
Fetteren min, som jeg hentet hjemmefra,
sa han ikke trodde han kom til å overleve.
Han brøt nesten sammen. Jeg sa vi skulle komme oss ut.
Rett ved siden av Superdomen har de en rampe.
Den nederste delen av rampen var oversvømt.
Jeg så noen nasjonalgardesoldater som satt
på baksiden ved rampen og slappet av.
De trodde ikke at noen kom seg noe sted på grunn av vannet.
Jeg prøvde å snike meg opp for å hente bilen min.
Vi finner bilen min. Jeg er spent.
Den sto der som en vakker hest på en bakketopp.
Jeg kaller den Pegasus.
Den var faktisk det vakreste synet jeg har sett.
Hjertet mitt banket.
Jeg kom til bilen, satte i nøklene og vred om.
Gudskjelov startet den igjen.
Vi kjørte gjennom vannet. Vi presset bare på gjennom bølgene.
Da vi passerte konferansesenteret,
så jeg alle disse menneskene. De aner ikke hva som venter dem.
De vil bare overleve. De vil bare komme seg vekk.
Alle folka så på meg og tenkte: "Du er på vei bort herfra i bil."
Jeg holdt fast i krusifikset og ba. Jeg ba Gud om å få oss ut.
Her henter de flyktninger fra Superdomen.
Som du ser, har de vært her en god stund.
Det er gode nyheter fra New Orleans.
Over hundre busser evakuerte tusener fra det forferdelige stedet
som en gang var Louisiana Superdome, og flere blir fraktet ut i kveld.
Etter en vellykket bussevakuering av Superdomen
organiserte nasjonalgarden folkene foran konferansesenteret,
fikk dem på busser og sendte dem til flyplassen.
Busser fylles på Tchoupitoulas Street.
La oss få med hele familien.
Da de fikk oss om bord skolebussene, under broen, sa de ingenting.
De sa ikke hvor vi skulle.
Jeg var fortsatt ved konferansesenteret.
Jeg trodde ikke jeg klarte mer. Jeg følte meg ikke som meg selv.
Jeg var bare ferdig.
Så da de sa at militæret tar folk til flyplassen
for å sendes til ulike steder, brydde jeg meg ikke om hvor.
Jeg dro hvor flyet enn fraktet meg.
Vannet hadde trukket seg tilbake. Vi tok med mor, som satt i rullestol,
og resten av familien, og vi gikk til en tomt der et helikopter landet.
Den lørdagen var det over 200 helikoptre som landet i New Orleans.
Tanken var å redde folk, få dem evakuert
og ta oss av dem på flyplassen.
På flyplassen ble vi møtt av bevæpnede nasjonalgardesoldater
som sa at vi måtte komme oss på flyet.
Vi tryglet dem om å la oss dra til søsteren vår
som bodde i Houma i Louisiana, som er en times kjøretur unna New Orleans.
Vi hadde familie som var klare til å ta imot oss.
Men vi ble tvunget på flyet. Vi hadde ikke noe valg. De var bevæpnet.
De første flyene blir lastet. Alt så ut til å gå bra.
Men så sa en erfaren pilot som fløy det sivile flyet:
"Vi kan ikke lette. Vi mangler passasjerliste."
Han ga beskjed til majoren, og majoren ringte meg
og sa: "Vi har et problem. De har ikke lettet.
Folk har sittet her i timevis. Vi har ingen passasjerliste."
Så jeg ba om å få snakke med ham.
"Mange av dem har ikke engang legitimasjon.
Det er ingen PC-er her. Vi kan ikke lage en passasjerliste.
Vi kan skaffe deg et gult ark. Og når de går om bord,
skriver du ned navnene deres, så blir det passasjerlisten din.
Fly det flyet, for faen." Og flyet lettet.
Vi spurte hvor vi skulle. "Hvor skal dette flyet lande?"
"Vi vet ikke." Jeg sa: "Vet dere det ikke?"
"Alle må vite hvor de skal lande.
Trenger de ikke en reiseplan og sånt?"
De sa: "Bare gå om bord flyet."
Vi visste ingenting. Vi visste at vi skulle forlate New Orleans.
Jeg ante ingenting om hva som ventet.
Vi hadde ikke kontroll over skjebnen vår.
De sier vi skal til Houston, til Atlanta, Chicago, San Francisco.
Gud vet hvor vi ender opp.
New Orleans flyplass er
del av den største lufttransporten noensinne på amerikansk jord.
Mer enn 10 000 overlevende etter orkanen.
Hjelpen er på vei!
I hele dag blir folk fraktet med fly fra Louis Armstrong flyplass.
Busser ankommer også for å frakte folk bort fra den en gang flotte byen.
For en forskjell en dag utgjør.
For et døgn siden var denne bygningen bak meg
full av tusenvis av de mest desperate flyktningene
du kan tenke deg. Den er nå blitt tømt.
Gud velsigne USAs hær. Gud velsigne USAs militære.
De reddet situasjonen fra kaos, forvirring, anarki.
-Gud velsigne deg. -Det er flott.
Amerikanere er her for å hjelpe amerikanere.
Er dette Amerika? Har jeg bevegelsesfrihet?
Jeg trodde jeg fortsatt bodde i Amerika.
Så jeg tenkte: "Ok, jeg gjør som de sier.
Jeg skal samarbeide. Jeg skal ikke lage bråk.
Men jeg skal tilbake til New Orleans."
Den første bølgen av orkanflyktninger fra Louisiana
ankommer Texas i dag tidlig med buss fra New Orleans Superdome.
Mens vi beveget oss rundt i landet,
kalte nyhetsmediene folk fra New Orleans flyktninger.
Dallas' skoler åpner dørene for flyktningbarn fra stormen.
Dallas leverer haugevis av donasjoner til flyktninger.
Hvordan kan du være flyktning i ditt eget land?
Det fornærmet ikke bare meg, men mange mennesker.
Vi er ikke flyktninger, men amerikanere som havnet i trøbbel.
Vi avskyr ordet flyktninger. De burde ikke bruke det lenger.
Vi har reist og reist.
Vi har gått fra ett tilfluktssted til det neste.
Men det er greit, for vi lever.
Det som ikke er greit, er at familiemedlemmer er spredt overalt.
Vi vet ikke hvor de er.
Med rundt en million flyktninger tar 30 delstater imot evakuerte
i landets største migrasjon på 70 år.
De var tvangsflyttede mennesker.
Dette var tvungen migrasjon på grunn av Katrina.
Og jeg tror at i moderne historie
var det første gang for mange amerikanere at det skjedde.
Jeg hadde aldri hørt om Austin i Texas.
Men Austin viste oss kjærlighet der oppe.
Jeg ante ikke hvor livet bar.
KATRINA TVANGSFORFLYTTET EN MILLION PERSONER FRA GOLFKYSTEN
Jeg bor i Memphis i Tennessee, men er fra New Orleans i Louisiana.
Jeg er i Georgia. Jeg har mistet alt i hjemmet mitt.
Jeg bor i Norman i Oklahoma nå.
-Houston i Texas. -Jeg vil hjem igjen, men nå...
Jeg er fra New Orleans. Jeg er født og oppvokst der.
En måned etter jeg forlot Superdome, da vannet trakk seg tilbake,
kunne jeg komme tilbake for å se til huset i St. Bernard fylke.
Du kan se ødeleggelsene.
Å komme tilbake etter at byen ble tømt, var merkelig.
En by som er kjent for feiring, for mat, kjent for å være høylytt,
den var helt stille.
Da jeg kom tilbake til New Orleans, så alt dødt ut.
Alt luktet dødt. Det var øde.
Herregud. Jeg kunne ikke tro det. Dette blir aldri i orden.
Gravlunden var det verste jeg hadde sett.
Vi har gravkammer over bakken.
Men vannet mettet jorden, så mange av gravene kom opp.
Kistene kommer ut.
Vi hadde begravd en kusine av meg ganske nylig.
Kisten hennes lå åpen.
Den ligger oppå graven til familien min.
Bare se deg rundt. Dette er ikke greit.
Det er ingen som ønsker å se slike graver etter å ha gravlagt sine.
Jeg var ikke klar for dette.
Det er én ting å tenke på tapet.
Det er noe annet å se det. Når du ser det, er det ekte.
Da jeg så hjemmet mitt for første gang, ble jeg knust.
Tårene rant nedover ansiktet mitt.
Det var fortsatt gjørme i huset. Det var bare et gjørmete rot.
Alle eiendelene mine var ødelagt. Alle bildene mine. Alt.
Muggen gikk nesten helt opp til taket.
Fødselsattester. Bilder. Alt var borte.
Når du kommer tilbake til noe som har vært drømmen din,
og du innser at det har blitt ødelagt...
Hva gjør jeg nå?
Å, jøss.
Se på kåken min. Den er knust. Mammas husvogn.
Se på den andre kåken vi nettopp bygde, som luter til siden.
Se på kåken min.
Dette føles ikke som hjemme.
Hei, jente. Hei, Cinnamon. Hei, jente.
Hun er ikke borte.
Min andre hund.
Hun var i dette...
Hun var i dette forbanna huset.
Se på det nå.
Se på denne dritten. Storskjermen min.
Dette er ødeleggelse. Martin Luther King.
Jeg har noen gamle brev fra militæret. Militærbøkene mine er i orden.
Du må tråkke over ting og gå gjennom ting for å komme til ting.
Jeg kommer meg ikke inn.
Det er så mye gjørme og tykke greier der.
Dette huset er helt tømt. Se så tykk gjørmen er.
Jeg kommer ikke til noe. Jeg finner ikke det jeg leter etter.
Men uansett hva jeg fikk ut av avtalen,
så går det vel bra. Men...
Jeg hater å dra på denne måten. Dette er helt på trynet.
Alt jeg har jobbet for og oppnådd på egen hånd.
Og selv om det ikke var så mye, så var dette mitt. Ikke sant?
Du blir bare forvirret. Hva skal vi gjøre?
Hvordan skal vi fikse dette?
Det virket umulig å fikse på den tiden.
I dag avsluttet Louisiana søket etter omkomne etter orkanen Katrina.
Dødstallet i delstaten er nå 964.
På grunn av varmen, mangelen på kommunikasjon og medisin
var mange av de døde vi fant, eldre, fattige og funksjonshemmede.
Og de var alene.
LOUISIANA AVSLUTTET SØKET I NEW ORLEANS 3. OKTOBER 2005
I 2023 ER DET OFFISIELLE DØDSTALLET ETTER ORKANEN KATRINA 1392
Broren min gikk på et stoppskilt i vannet og fikk stort hull i beinet.
Han døde av en infeksjon.
Og niesen min som gikk med oss, hadde allerede lupus.
Men hun kunne ikke ta medisinen sin, så hun fikk hjernehinnebetennelse.
Hun kunne ikke snakke, bare ligge der med åpne øyne.
Det var en av grunnene til
at jeg ikke ville tilbake til New Orleans.
For jeg ikke ville gjenoppleve det.
Fra luften i dag så vi kilometervis med hus som var oversvømt.
Så mange som 250 000 hjem kan være ubeboelige.
I New Orleans var det sinne og frustrasjon
da en ny plan for å gjenoppbygge byen ble avdekket.
Alle som bor i et nabolag markert i gult, kan bli tvangsflyttet.
Planen krever nye parker som kan kontrollere oversvømmelser.
Innbyggerne vil bli flyttet innenfor de røde linjene.
Dette var en plan noen hadde funnet på
for å gjøre ulike områder om til grøntområder for folk
som også kunne holde på vann under stormer.
En god idé.
Bortsett fra at folk faktisk bodde der.
Da han la planen om et nytt New Orleans, ble jeg sint.
For mange av områdene der folk nederst på rangstigen bodde,
og folk uten en stemme bodde, ble oversett.
Vi må identifisere eiendommer som kan bli en del av systemet.
Lower 9th Ward skulle bli et grøntområde.
Hvordan kan du lage et grøntområde av eiendommen min?
Da kartet kom ut, var det første jeg tenkte: "Ikke faen."
Ikke faen, for det går tilbake til arven
som huset jeg bor i, sørget for.
Jeg gir ikke fra meg eiendommen hans, og jeg snakker om bestefaren min.
Noen frykter at byens svarte bydeler blir forsømt med vilje,
til og med jevnet med jorden, så innbyggerne mister hus og rettigheter.
Det falt ikke i god jord hos meg.
Ei heller hos de fleste som ville dra tilbake
og gjenoppbygge hjem og liv.
Det var da folk begynte å tenke på
hvordan vi kunne organisere oss og kjempe imot.
Alle områder i New Orleans som er tynt befolkede,
vil de bruke til å ta over eiendommene.
Vi har en beboer på telefonen nå.
Hun ser dem rive ned et hus på Galvez og Reynes.
Gi meg nummeret til byadvokaten.
Vi flytter folkene. Bare stopp bulldoseren.
-Ingen fare så lenge de stopper. -Dette er hjemmene til folk.
-De drar. -Ja da!
Ja!
Du har en gjeng sinte borgere som kommer til å bli mye sintere.
Det er problemet.
Så sinte at de skrek mot komiteen som lanserte gjenoppbyggingsplanen.
-Vær så snill. -Ikke fortell meg hva denne byen er.
Dette er en dristig plan som ble utarbeidet av veldig briljante folk.
Men vet dere hva? Det var skivebom.
Det var enkelte områder man visste om på grunn av beliggenheten
og oversvømmelsene de ble rammet av under stormen,
det ikke ga mening å gjenoppbygge.
Men alt er personlig i New Orleans.
For folk som vokste opp her, betyr nabolaget alt.
Skolen de gikk på, betyr alt.
Hvis ordføreren sier at denne bydelen ikke blir gjenoppbygget,
vi lager et grøntområde, da rammer det hardt.
Jeg hater dere. Fordi dere har vært i bakgrunnen
og prøvd å få kloa i eiendommene våre. Det har skjedd. Det skjer ikke.
Vi vet at det er skogbranner i California.
De har tornadoer midt i USA.
De har flom i Florida. Men de har aldri nektet folk å gjenoppbygge.
Det er ikke riktig at dere prøver å ta eiendommen vår.
For som jeg sa, over mitt lik. Jeg døde ikke med Katrina. Ha det.
Reaksjonen var så ille
at ordføreren sa at ikke bare skal vi ikke gjøre det,
vi skal ikke gjøre noe annet enn det lokalbefolkningen ønsker.
Det er vi i lokalsamfunnet som har det siste ordet i hvordan vi går videre.
Hvis du ikke har ressursene, hvordan får du orden på livet ditt igjen?
De som bodde i de rikere nabolagene, de er her oppe.
Hvem trenger flest ressurser? De som er her eller her nede?
Det burde handle om rettferdighet.
Hvordan du overlever en katastrofe, står i forhold til hvor godt forberedt
og velbemidlet du er før katastrofen.
De fattige ble fattigere, og de rike ble rikere.
Da demningene brast for ti år siden, gispet vi over sjansen for
at det New Orleans vi kjente, kunne forsvinne.
Men ti år etter Katrina gjenoppbygger vi ikke lenger. Nå skaper vi.
Vi er midt i en butikk- og restaurantbyggingsboom.
Er det et annet sted der du kan miste 100 000 mennesker
og få 600 flere restauranter enn før Katrina?
Vil du ha tomat?
Mine damer og herrer, byen deres endrer seg foran øynene deres.
-Hva bestilte han? -Jeg skal smake alligatorpølse.
Det var en historie om to byer.
Resten av byen begynte å innhente seg.
Men spør folk i 9th Ward.
Spør dem hvem som ble utelatt.
BEFOLKNING FØR KATRINA: 14 000+
BEFOLKNING I 2022: 4630
I noen tilfeller var byen tilbake.
Men den var ikke tilbake for alle.
Louisiana fikk ti milliarder dollar i føderale penger
til å skape og lede Road Home-programmet.
Det er den største boliginnsatsen i amerikansk historie.
Planen er en rettferdig og praktisk løsning
for å få folk tilbake til sine hjem og lokalsamfunn.
Dette er en stor seier for Louisiana.
Road Home viste seg å være veien til ingensteds for mange.
Road Home skulle dekke utgifter som forsikring og bistand ikke dekket.
Folk har ventet i månedsvis på klarering av pengene og alt annet.
Lammet av alt byråkratiet.
Hver gang du søkte til myndighetene om Road Home-hjelp,
virket det som om reglene endret seg fra uke til uke.
Så nå må du bruke mer tid og energi,
og du sliter fortsatt med de mentale effektene av orkanen Katrina.
Det er overveldende.
Road Home hadde en fatal feil.
Støtte ble basert på det som var minst av reparasjoner eller tidligere verdi.
I de fattigste nabolagene var verdien før stormen oftest
lavere enn reparasjonskostnadene.
De nabolagene var stort sett svarte.
Folk som bodde i Lakeview, et hovedsakelig hvitt
og rikt område, som allerede hadde ressurser til gjenoppbygging,
fikk mer penger enn folk som bodde i Lower 9th Ward.
Selv om byggematerialene kostet det samme.
En bjelke til huset mitt koster det samme
som en bjelke til en annen persons hus.
Så hvorfor gir du meg en annen sum penger?
Det var som om de saboterte gjenoppbyggingen
i områder der svarte bodde.
Alle vil hjem. Men myndighetene prøver å holde oss hjemmefra.
Det ville koste minst 250 000 dollar å reparere eiendommen min.
Jeg hadde full forsikring, men hadde nettopp lånt på bygningen.
Da jeg lånte på bygningen, ble den satt som sikkerhet.
Og da stormen traff og jeg dro tilbake, tok banken pengene.
De sa at de ikke ville gi meg noe.
Jeg fikk ingenting fra Road Home.
Huseiere kan velge reparasjon, gjenoppbygging, godta oppkjøp
og flytte innad i Louisiana eller selge og forlate delstaten.
Jeg begynte å se på hva de prøvde på. "Dere får ikke eiendommen min."
"For jeg selger ikke."
Men noen ga opp og sa at de ikke ville ha bryet.
"Jeg tar oppkjøpet."
Så det de oppnådde med mange mennesker,
var å få dem ut av byen.
Etter ni og et halvt år i Austin dro jeg tilbake til New Orleans.
Men da jeg kom tilbake, var det ikke flere rimelige boliger.
Ingen flere hus i nabolaget der du kan få et toroms til 300 dollar
og et treroms til 500 dollar.
Før i tiden var de fleste husene tomannsboliger.
En familie på denne siden og en familie på den siden.
Men etter Katrina begynte de å lage
enmannsboliger av tomannsboliger, som her.
Det er to familier som ikke har hus.
Levekostnadene ble så høye at jeg forlot New Orleans.
Etter Katrina visste jeg at jeg ikke kunne komme hjem med en gang,
for jeg måtte tjene penger.
Faren min har vært tømrer i mange år.
Så jeg kjørte helt til California for å jobbe med ham.
Nå ser jeg landskapet og reiser dit Gud vil jeg skal reise.
Så drar jeg hjem til slutt.
Jeg ville ha en frisk start, for jeg visste hva jeg hadde etterlatt meg.
Det var mye ødeleggelse og smerte. Så jeg hadde øyeblikk der jeg
sang gamle salmer etter bestemor og reiste gjennom fjellene.
Herre, jeg bestiger høye fjell
Prøver å komme meg hjem
Så det var liksom hele greia mi. Jeg prøvde bare å komme meg hjem
uten å vite hvor hjemme var.
Prøver å komme hjem
Jeg bestiger høye fjell
Drivkraften bak at jeg kom tilbake til New Orleans, var min mor.
-Min mors bursdag var 30. november. -Da ble jeg 50 år gammel.
Er ikke det en velsignelse?
Etter stormen sto det FEMA-campingvogner overalt.
Der står det en campingvogn foran huset mitt.
Og fra Road Home-programmet fikk hun penger.
Og mamma kjøpte en campingvogn.
Så med de pengene kjøpte mamma endelig en stor husvogn,
så vi hadde et sted å bo.
Men rundt 20 dager senere døde moren min.
Og alt jeg har igjen, er disse bildene.
Jeg fortsatte å pusse opp og å jobbe med huset.
Nesten ferdig. Jeg har fortsatt litt arbeid igjen.
Men med årene forsvinner den økonomiske støtten.
Til slutt måtte jeg flytte,
tjene mer penger for å kunne bruke ressurser.
Så av og til kommer jeg tilbake og prøver å fikse noen ting.
Det gjenstår mye arbeid her.
Noe i meg sa:
"For mammas skyld og alt hun gjorde, må jeg gjøre ferdig huset."
Selv om det var umulig å gjøre ferdig huset.
Hver gang jeg kommer tilbake, vekkes minner fra livet mitt,
moren min, stefaren min, hele familien min.
Naboen min er borte. Alle er borte. Det er deprimerende å se seg rundt
og vite at ingen av de som kjenner meg, er her lenger.
Jeg får flashbacks av hvordan det pleide å være,
men ikke lenger er.
Så da jeg endelig følte at jeg hadde gjort alt jeg kunne gjøre...
...føltes det som om mammas ånd omsluttet meg og sa:
"Det er på tide å dra. Du kan dra. Det går bra. Ikke tenk på det."
Og jeg dro.
Orkanen Katrina blottla de enorme fiaskoene
i orkanvernsystemet av diker og flomvegger.
Kongressen tildelte 14,6 milliarder dollar i midler for å rette det opp.
Alt dette ble gjort etter Katrina.
Her ser du at konstruksjonen er annerledes.
Den er mer stabil. Den går dypere.
Og den er bedre rustet til å tåle påkjenning fra vann eller vind.
Siden Katrina har Forsvarets ingeniørvesen reparert dikene.
Mange av reparasjonene er ganske robuste.
Men ingeniørvesenet innrømte nylig
at da de bestemte høyden,
tok de ikke global oppvarming i betraktning.
Ikke før de fullførte den siste delen av oppgraderingsprosjektet,
så kunngjorde de at grunnsenkning
og stigende havnivå vil føre til at diker vil kreve heving i fremtiden.
Innen 70 år vil vannstanden rundt New Orleans
være 1,2 meter høyere enn nå.
I tillegg er mye av våtmarken borte. Det er ingen friksjon.
Vannet kan nå mye lenger og mye høyere.
Når det gjelder klimaendringer,
er det svarte nabolag som blir rammet først og verst.
Mange som bor i disse lokalmiljøene,
har ikke ressursene som andre har,
så de er mer utsatt for det som vil skje i fremtiden.
I kveld traff Maria Puerto Rico.
Dessverre blir det ikke bedre.
-Store ødeleggelser i Lahaina. -Det blir bare verre.
Den dødeligste og mest ødeleggende stormen i Nord-Carolinas historie.
LOS ANGELES SKOGBRANNER, 2025
19 ÅR ETTER KATRINA
Dette er hjemmet mitt. Jeg har bodd her hele livet.
Men det som virkelig plager meg,
er at Lower 9th Ward, det hardest rammede området,
er glemt.
En hel bydel i byen, 9th Ward, ser ut til å ha vann opp til taket.
Jeg sa tidligere i dag at jeg ikke trodde dette var dommedag.
Jeg tok feil.
Miljøurettferdigheten
som utspiller seg i lokalsamfunnet vårt, er menneskeskapt.
Men det betyr også at den kan løses av mennesker.
Da jeg var liten, pleide vi å dra inn i sumpen.
Den var vårt eventyrland, vår lekeplass.
I 2008 SLO EN GRUPPE BEBOERE SEG SAMMEN
FOR Å ETABLERE SANKOFA VÅTLANDSPARK I LOWER 9TH WARD
Parken begynte i det små, og den vokste.
PARKEN ER ET NATURLIG FRISTED FOR SAMFUNNET
OG REDUSERER EFFEKTEN AV KYSTFLOMMER
Det er litt som før.
De planter sypresser.
Det er et utendørs klasserom.
Du kan fiske.
Jeg er parkambassadør. Jeg ønsker folk velkommen.
Jeg forteller dem så mye jeg kan om da jeg vokste opp i samme område,
og hva vi prøver å oppnå.
For som jeg sa, dette er noe vi gjør for oss selv.
Vi starter på nytt. En ny begynnelse.
Da Katrina traff, og den tok så mange eldres liv,
mistet vi så mye av historien vår.
De feiret sammen.
De lovpriste Herren sammen.
Det var et ekte lokalsamfunn.
Mange kunne ikke komme tilbake. Mange kom ikke tilbake.
Det er hjerteskjærende, for New Orleans mistet
kanskje to generasjoner mennesker.
Og det tok bort mye av kulturen
som preger dette området.
Jeg ønsket å komme tilbake til nabolaget
og gjøre det jeg måtte.
Jeg skulle ikke gi meg
før vi var tilbake der jeg planla å være i 2005.
Hvert øre jeg har tjent siden Katrina,
har jeg brukt på å komme inn i salongen og eiendommen min igjen.
Den er min. Og som jeg sa til de i Road Home,
må dere rive dem ut av mine rynkete,
små, brune hender for å få dem.
Det har vært mange endringer i New Orleans siden Katrina.
Her gikk du opp en trapp, og så kom du inn i stuen.
Stuen var like bred som tomten.
Kjøkkenet var her oppe.
Her laget mamma sin berømte mat.
Jeg er en New Orleans-gutt.
Det er en viss energi som kommer fra den jorda.
Huset var en forlengelse av meg.
Og det tøffeste var å rive huset.
Det føltes som jeg mistet en del av meg.
Jeg kom tilbake hit, fordi jeg ikke kunne holde meg unna.
Jeg ville være hjemme. Men nå er det det nye New Orleans.
Det er helt annerledes.
Det er som om røttene er her, men treet har blitt hugget ned.
Vi har fortsatt kulturen vår, og det er bra.
Mange av vennene mine fortsatte å feire mardi gras etter Katrina.
Jeg snakket med faren min Han sa, ikke vær redd.
Det var livet deres. Og det var mitt liv også.
På mardi gras-morgenen Skal jeg fortelle en historie
Jeg tilhører en stamme som faren min startet. Flaming Arrows.
Vi er Flaming Arrows.
Faren min var indianerhøvding. Mamma var syerske.
Vi er ikke mardi gras-indianere.
Det riktig navnet er svarte maskerte indianere.
På karnevalsdagen har vi på oss disse draktene og hyller de ekte indianerne
som hjalp folket vårt.
Her kommer vi
Vi er Flaming Arrows
Det er en familiegreie som har gått i arv i generasjoner.
Det er siste gang jeg går i drakt, men barnebarna holder tradisjonen i hevd.
Vi må sende fakkelen videre.
En av fetterne mine, som viderefører stammen, sa: "Vel...
Du må komme hjem, for vi kan ikke la deg slutte sånn.
KEVINS SISTE GANG SOM STORE HØVDING
Jeg tar fortsatt New Orleans med meg overalt.
Men før Katrina trodde jeg aldri at jeg ville forlate New Orleans.
Jeg trodde jeg skulle bli i New Orleans hele livet.
Det er mardi gras-morgen når tamburinen lyder
Jeg elsker New Orleans, men det er ikke den samme byen.
Tjue år senere er den helt annerledes.
Praten er annerledes. Gangen er annerledes.
Nabolaget vi vokste opp i med familiene våre, er helt annerledes.
Katrina tok mye.
Men den tok ikke stoltheten, verdigheten eller kulturen min.
Det kan sies om New Orleans: Her bor det folk som klarer seg.
Vi er kanarifuglene i denne kullgruven som heter Amerika.
Grusomhetene folk opplevde etter Katrina, trengte ikke å skje.
Du kan ikke rettferdiggjøre for meg
hvorfor orkanen Katrina gikk fra katastrofe til tragedie.
Det viser hvor mye vi brydde oss da
om de mest sårbare, og hvor mye vi bryr oss nå.
Det som gjør USA storartet, er vår evne til å nå ut
og hjelpe andre i nød.
Det er der lærdommen blir lært.
Det er opp til oss. Det er opp til oss å våkne.
FEMA-DIREKTØR MICHAEL D. BROWN SA OPP 12. SEPTEMBER 2005,
ETTER GRANSKING FOR HÅNDTERING AV KATRINA
KNAPT TO UKER ETTER STORMEN
RAY NAGIN VAR ORDFØRER FREM TIL 2010 I 2014 BLE HAN DØMT TIL TI ÅRS FENGSEL
FOR KORRUPSJON MENS HAN VAR I EMBETET
ETTER SIN FREMTREDENDE ROLLE UNDER KATRINA BLE GENERAL HONORÉ EN LEDER
I KATASTROFEHÅNDTERING OG MILJØRETTFERDIGHET
Tekst: Vibeche Standal Dart