Inundațiile din oraș se stabilizează,
dar 80% din New Orleans este încă sub ape.
Și, deși primarul ar dori evacuarea locuitorilor,
aceștia încă nu știu cum pot să plece.
Superdome, ultimul refugiu al sinistraților,
a devenit ultimul loc în care vrea să fie cineva.
- Nimeni nu are voie să plece? - Nu.
Și dacă spuneți că vreți să plecați?
Ni se spune că sunt aligatori, cadavre, boli
și că nu vom supraviețui.
Vărul meu, pe care îl luasem de acasă,
mi-a zis că nu știe cât mai suportă.
A zis că nu mai rezistă.
Era gata să explodeze. Zic: „Băi, trebuie să plecăm.”
În dreptul Superdome e o rampă.
Baza rampei era sub apă.
Câțiva de la Garda Națională păzeau acolo,
lângă rampă, stând degeaba, frecau menta.
Nu se așteptau să coboare cineva acolo, din cauza apei.
Am zis să mă furișez, să-mi recuperez camioneta.
Mi-am găsit camioneta. M-am bucurat.
Zici că era un cal semeț, pe un deal.
I-am zis Pegas.
Era cel mai frumos lucru pe care l-am văzut vreodată.
Îmi bătea inima cu putere.
Ajung la camionetă, bag cheia în contact, întorc cheia.
Har Domnului, a pornit.
Conduceam prin apă.
Avansam întruna prin apă, făcând valuri.
Când trec pe lângă Centrul de conferințe, mă uit
și văd o grămadă de oameni care nu știu la ce să se aștepte.
Vor doar să supraviețuiască. Vor doar să scape de acolo.
Și se uitau la mine, zicând parcă:
„Frate, tu pleci de aici cu mașina.”
Țin crucea de la gât strâns în mână și spun o rugăciune.
Îi cer lui Dumnezeu să ne ajute să scăpăm.
De aici sunt luați unii sinistrați de la Superdome.
După cum vedeți, par că sunt aici de ceva vreme.
Avem și o veste bună de la New Orleans.
Peste o sută de autobuze au evacuat mii de oameni din iadul
care a fost cândva Louisiana Superdome
și astă-seară vor fi preluați și mai mulți.
După evacuarea cu autobuzele de la Superdome,
Garda Națională a adunat lumea în fața Centrului de conferințe,
i-am urcat în autobuze și i-am dus la aeroport.
Autobuzele așteaptă pe strada Tchoupitoulas!
Puneți-le acolo! Să urce toată familia!
Când am urcat în autobuzele școlare, sub podul autostrăzii,
nu ne-au spus nimic.
Nu ne-au zis încotro mergem.
Încă așteptam la Centrul de conferințe.
Simțeam că nu mai pot. Nu mai eram eu, înțelegeți?
Mă săturasem.
Când ne-au zis că armata duce oameni la aeroport,
de unde vor pleca în diverse direcții, nu-mi păsa unde mă duc.
Mă duceam oriunde pleca avionul.
Nivelul apelor scăzuse,
așa că am mers cu mama, care era în scaun cu rotile,
și cu restul familiei, pe un teren viran, unde a aterizat un elicopter.
În acea sâmbătă, peste 200 de elicoptere
de la Divizia 82 Aeropurtată au aterizat la New Orleans.
Ideea era să recuperăm oameni și să-i evacuăm,
ducându-i la aeroport.
La aeroport, ne-au așteptat soldați înarmați de la Garda Națională,
care ne-au spus că trebuie să urcăm în avion.
I-am implorat să ne lase să mergem la sora noastră
din Houma, Louisiana,
la circa o oră distanță cu mașina de New Orleans.
Aveam neamuri gata să ne găzduiască.
Dar am fost obligați să urcăm în avioane.
Nu aveam de ales. Erau înarmați.
Primele avioane sunt încărcate. Totul părea că merge conform planului.
Dar apoi, un pilot de la sol, care urma să plece cu avionul civil, a zis:
„Nu putem decola. Nu avem lista cu pasagerii.”
I-a spus maiorului meu, care m-a sunat.
Zice: „Avem o problemă, șefule. Nu au decolat.
Lumea așteaptă cu orele fiindcă nu au lista cu pasagerii.”
Zic: „Vorbesc eu cu el.” Și vorbesc cu pilotul la telefon.
Zic: „Mulți nu au la ei actele de identitate.
Nu avem computere aici. Nu putem face liste de pasageri.
Ia frumușel o foaie de hârtie și, când urcă în avion,
notează-le numele și aceea va fi lista de pasageri.
Și apoi decolează dracului!” Și avioanele au decolat.
Am întrebat unde mergem, unde va ateriza avionul.
„Nu știm”, ni s-a spus. „Nu știți?”, zic.
Zic: „Nu puteți decola fără să știți unde aterizați.
Nu aveți un plan de zbor?”
Răspunsul a fost: „Urcați în avion, doamnă.”
Nimic. Nu știam nimic. Doar că plecam de la New Orleans.
Eram năuc. Nu știam ce va urma.
Nu aveam niciun control asupra propriului destin.
Cică mergem la Houston,
cică mergem la Atlanta, la Chicago, la San Francisco...
Dumnezeu știe unde ne trezim.
Aeroportul din New Orleans
face parte din cel mai mare pod aerian de pe teritoriul SUA.
Sunt peste 10.000 de supraviețuitori.
Vin ajutoare! Vin ajutoare!
Am asistat toată ziua la evacuarea oamenilor
la Aeroportul Internațional Louis Armstrong.
Sosesc și autocare pentru a evacua populația din fostul mare oraș.
Vă spun, ce diferență într-o singură zi!
Acum 24 de ore, clădirea din spatele meu
era ticsită cu mii și mii de refugiați cuprinși de o disperare fără margini,
iar acum este goală.
Dumnezeu să binecuvânteze Armata Statelor Unite!
A reușit, în ciuda haosului, a confuziei și a anarhiei.
- Dumnezeu să vă binecuvânteze! - E grozav să ne ajutăm concetățenii.
Asta e America? Am libertate de mișcare?
Credeam că trăiesc încă în America.
Așa că am căzut de acord.
Fac ce mi se spune. O să cooperez, nu o să fac circ.
Dar o să mă întorc la New Orleans.
Primii refugiați ai uraganului din Louisiana
au sosit azi-dimineață în Texas cu autocarele de la Superdome.
Pe măsură ce eram mutați de colo-colo prin țară,
presa îi numea pe locuitorii din New Orleans „refugiați”.
Școlile din Dallas le-au deschis porțile copiilor refugiați
și donațiile vin cu camioanele pentru refugiați.
Cum poți să fii refugiat în propria țară?
Nu doar eu m-am simțit jignit, ci multă lume.
Nu suntem refugiați.
Suntem cetățeni americani la ananghie.
Ne deranjează cuvântul „refugiați”. Nu ar mai trebui folosit!
Călătorim întruna...
Trecem de la un adăpost la altul.
Dar e în regulă, fiindcă suntem în viață.
Ce nu e în regulă e că rudele noastre sunt împrăștiate care încotro.
Și nu știm unde au ajuns.
Sunt aproape un milion de refugiați. 30 de state acceptă persoane evacuate
în cea mai mare migrație a țării din ultimii 70 de ani.
Erau persoane strămutate intern.
A fost o migrație forțată din cauza uraganului Katrina.
Cred că, în istoria modernă,
a fost o premieră pentru mulți americani.
Nu auzisem în viața mea de Austin, Texas.
Dar locuitorii din Austin ne-au arătat iubire.
Dar nu știam ce urmează.
URAGANUL KATRINA A STRĂMUTAT PESTE UN MILION DE PERSOANE.
Locuiesc la Memphis, Tennessee,
deși sunt din New Orleans, Louisiana...
Acum sunt în Georgia. Am pierdut tot ce aveam în casă...
- Sunt în Norman, Oklahoma. - În Carson City.
- Houston, Texas. - Dar vreau acasă.
Sunt din New Orleans. Acolo m-am născut și am copilărit...
Cam la o lună după ce am plecat de la Superdome, când au scăzut apele,
am putut să mă întorc ca să verific casa din parohia St Bernard.
Puteți vedea distrugerile.
A fost ciudat să revin după ce fusese evacuat orașul,
un oraș renumit pentru sărbătorile, gastronomia și vivacitatea sa.
Era o liniște mormântală.
Când m-am întors la New Orleans, totul părea mort.
Totul mirosea a moarte. Era atât de dezolant... Doamne!
Nu-mi venea să cred. Am spus că nu va mai fi ca înainte.
Cimitirul e cel mai groaznic lucru pe care l-am văzut vreodată.
Aveam morminte deasupra solului.
Apa a îmbibat pământul și multe morminte s-au desprins.
Au ieșit la suprafață sicrie...
Înmormântaserăm de curând o verișoară.
Sicriul ei era la suprafață, expus.
Mormintele alor mei sunt alandala, unul peste altul.
Priviți în jur... Nu e normal așa ceva.
Nu cred că cineva, după ce și-a îngropat rudele, vrea să vadă asta.
Nu eram pregătit pentru așa ceva...
Una e să te gândești la pierderea suferită.
Alta e să o vezi cu ochii tăi. Când o vezi, devine realitate.
Când mi-am văzut prima dată casa, am fost distrusă.
Mi-au țâșnit lacrimile din ochi.
Interiorul era încă plin de mâl. Totul era plin de noroi.
Toate bunurile mele erau distruse. Toate pozele, totul.
Mucegaiul era până aproape de tavan.
Certificate de naștere, poze... Totul era distrus.
Când te întorci în locul care înainte fusese visul tău
și-ți dai seama că a fost distrus...
M-am întrebat ce mă fac.
Doamne!
Priviți cum arată casa mea! E pusă la pământ!
Rulota mamei.
Iar cealaltă casă, abia construită de noi, stă să cadă.
Priviți cum arată casa mea!
Nici nu mai arată a casă.
Fetițo! Bună, Cinnamon! Bună! I-a fost dor de tine.
Cealaltă cățelușă a mea...
Era aici...
Era în casa asta distrusă...
Priviți-o cum arată acum.
Priviți cum arată lucrurile mele. Televizorul...
E daună totală.
Martin Luther King...
Câteva scrisori vechi din armată.
Cărțile din armată au scăpat.
Trebuie să pășești peste lucruri ca să ajungi la alte lucruri.
Aici nu am cum să intru.
Ce de noroi și mâl este aici...
Degeaba, casa asta trebuie demolată.
Uite ce gros e mâlul... N-am cum să înaintez.
Nu găsesc ceea ce caut.
Dar, indiferent cu ce am rămas,
o să fiu în regulă, însă...
Urăsc să plec așa, omule... Nasoală treabă!
Toate lucrurile pentru care am muncit, toată agoniseala...
Și, chiar dacă nu aveai prea multe, erau lucrurile tale, știi ce zic?
Rămâi confuz. Ce ne facem?
Cum ieșim din situația asta?
În acel moment, părea o situație fără ieșire.
Astăzi, statul Louisiana a pus capăt căutării cadavrelor
persoanelor ucise de uraganul Katrina.
Bilanțul se ridică acum la 964 de morți.
Din cauza caniculei, a lipsei de comunicare și de medicamente,
multe persoane găsite decedate în case
erau în vârstă, sărace și cu dizabilități.
Și erau singure.
LOUISIANA A ÎNCETAT CĂUTĂRILE ÎN NEW ORLEANS LA 03.10.2005.
ÎN 2023, BILANȚUL OFICIAL SE RIDICA LA 1.392 DE PERSOANE DECEDATE.
Fratele meu, când înaintam prin apă,
s-a lovit de un indicator „Stop” și s-a rănit la picior.
A murit din cauza infecției.
Iar nepoata mea, care era cu noi, suferea deja de lupus.
N-a mai putut să-și ia medicamentele
și a făcut meningită, care i-a afectat creierul.
Nu mai putea să vorbească. Zăcea cu ochii deschiși.
Acesta a fost unul dintre motivele
pentru care n-am vrut să mă mai întorc la New Orleans.
N-am vrut să mai trec încă o dată prin asta.
O PERSOANĂ GĂSITĂ DECEDATĂ LA ETAJ
Din elicopter, am văzut kilometri de case cândva inundate.
Nu mai puțin de 250.000 de case ar putea fi de nelocuit.
Locuitorii din New Orleans sunt furioși
după prezentarea unui nou plan amplu pentru reconstrucția orașului.
Toți cei care locuiesc în zona galbenă,
majoritatea orașului, pot fi strămutați forțat.
Zonele verzi vor fi parcuri care vor ajuta în caz de inundație.
Locuitorii vor fi mutați în zonele încercuite cu roșu.
Era un plan conceput de cineva
pentru crearea de spații verzi
în care să se acumuleze apa în caz de furtună.
O idee grozavă, doar că acolo locuiau oameni.
Când a apărut planul pentru noul New Orleans, m-am înfuriat.
Mulți oameni de la baza păturii socioeconomice
și cei care nu aveau o voce erau ignorați.
Trebuie să identificăm și să adunăm proprietăți
care pot face parte din acest sistem.
Lower 9th Ward urma să devină spațiu verde.
Cum adică să faci spațiu verde din proprietatea mea?
Când a apărut harta, prima mea reacție a fost: „N-ai să vezi!”
Asta din cauza trecutului casei în care locuiesc.
Nu voi oferi pe tavă proprietatea bunicului.
Conform unora, cartierele persoanelor de culoare sunt neglijate intenționat,
ca să fie demolate, lăsând locuitorii strămutați și lipsiți de drepturi.
Nu am acceptat propunerea,
ca majoritatea celor care voiau să se întoarcă
pentru a-și reconstrui casele și viețile.
Atunci am început să ne gândim
cum să ne organizăm și să opunem rezistență.
În zonele din New Orleans care sunt slab populate,
vor dori treacă la exproprieri, pentru a prelua terenurile.
Avem o locuitoare la telefon. Dacă nu m-ați auzit, e la telefon.
Spune că, la intersecția Galvez cu Reynes, este demolată o casă!
Dați-mi numărul procurorului municipal!
Strămutăm locuitorii, dar opriți buldozerul!
- Să nu punem oamenii în pericol. - Sunt casele oamenilor!
- Pleacă. - Perfect!
Da!
O mulțime de cetățeni furioși
au ieșit pe străzi și se lasă cu scandal.
Asta e problema!
Azi au țipat la comitetul care a propus planul de reconstrucție.
- Vă rog... - Nu ne obligați să-l acceptăm!
E un plan mare, ambițios, conceput de oameni foarte deștepți.
Dar știți ceva? E prea târziu.
Sincer, erau zone în care era clar, din cauza altitudinii
și a nivelului apei acumulate în timpul furtunii,
că nu avea logică să se reconstruiască acolo.
Dar la New Orleans totul e personal.
Pentru cei născuți aici, cartierul lor e totul.
Liceul lor este totul.
Dacă primarul sau municipalitatea spune să nu reconstruiască acolo,
pentru a se face spații verzi, e dureros pentru unii.
Vă urăsc! Pentru că v-ați ascuns în culise,
uneltind ca să ne luați terenurile.
S-a mai întâmplat. Nu se va mai repeta!
Știm că în California au loc incendii de vegetație.
În centrul țării au loc tornade.
În Florida au loc inundații. Dar lor nu li s-a spus că nu se va reconstrui.
Nu e corect să încercați să ne expropriați!
Repet: peste cadavrul meu! Nu am murit odată cu Katrina. Hai, pa!
Reacția a fost atât de negativă,
încât primarul a spus că nu doar că nu mai facem asta,
ci și că nu vom face nimic fără acordul comunităților locale.
Noi, comunitatea, vom avea ultimul cuvânt în ce privește reconstrucția.
Dacă nu ai resursele necesare, cum poți să-ți refaci viața?
Oamenii din cartierele mai bogate sunt aici, sus.
Cine are cea mai mare nevoie de resurse?
Cei care sunt aici sau cei de jos?
Nu e vorba de egalitate, ci de echitate.
Supraviețuirea unui dezastru depinde de cât de bine pregătit
și de câte fonduri dispui înainte de dezastru.
Concluzia? Săracii au sărăcit, iar bogații s-au îmbogățit.
Când au cedat digurile federale, acum zece ani, lumea a fost uluită
că, într-o clipită, New Orleans a putut să fie distrus.
Dar, după zece ani, nu mai suntem în refacere.
Nu reconstruim. Acum creăm.
Suntem în plin avânt al construcției de magazine și restaurante.
Ce alt loc din lume a pierdut 100.000 de locuitori
și a câștigat 600 de restaurante în plus față de dinainte de Katrina?
Vreți cu roșii?
Doamnelor și domnilor, orașul se schimbă în fața ochilor dv.
- Ce ați comandat? - Vreau să gust cârnat de aligator.
A fost povestea a două orașe.
Restul orașului începea să se refacă.
Dar întrebați-i pe cei din cartierul 9th Ward.
Întrebați-i cu ce s-au ales.
POPULAȚIA ÎNAINTE DE KATRINA: PESTE 14.000
POPULAȚIA ÎN 2022: 4.630
În unele privințe, orașul își revenea.
Dar nu își revenea echitabil, pentru toată lumea.
Louisiana a primit zece miliarde de dolari din rezerva federală
pentru programul The Road Home, „Drumul spre casă”,
cel mai mare efort de refacere a locuințelor din istoria SUA.
Planul meu oferă o soluție corectă și practică
pentru revenirea oamenilor în casele și comunitățile lor.
Este o mare victorie pentru statul Louisiana.
„Drumul spre casă” a fost un drum spre nicăieri pentru mulți oameni.
Programul trebuia să acopere costurile neacoperite de asigurări și ajutoare.
Oamenii au așteptat cu lunile aprobarea fondurilor alocate.
I-a sufocat birocrația.
Când mergeai să soliciți guvernului ajutorul promis de acest program,
regulile păreau să se schimbe în fiecare săptămână.
Deci trebuia să dedici și mai mult timp și energie,
fiind încă sub imperiul efectelor uraganului Katrina la nivel mental.
Erai copleșit.
Programul avea un cusur fatal.
Oferea granturi în baza costului reparațiilor
sau a valorii înainte de uragan, suma mai mică dintre ele.
În cartierele cele mai sărace, valoarea unei case tindea să fie
sub costul reparațiilor sau reconstrucției.
Este vorba de cartierele populației majoritar de culoare.
Așadar, cei care locuiau în Lakeview, predominant albi,
o populație din pătura medie și superioară, care aveau deja resurse,
au primit mai multe fonduri decât cei din Lower 9th Ward, de pildă,
deși costul materialelor de construcție era același.
O scândură pentru casa mea costă la fel
ca o scândură pentru casa altuia.
Atunci de ce mie-mi dai altă sumă?
Era ca și cum încercau să saboteze refacerea cartierelor noastre.
Toți vrem să revenim acasă, dar nu putem,
căci ne împiedică autoritățile.
Costurile reparațiilor proprietății mele se ridicau la 250.000 $.
Eu aveam asigurare, dar am făcut un împrumut punând casa gaj.
Când am pus casa gaj, a fost considerată garanție.
Când m-am întors după ce a lovit uraganul, banca a luat banii.
Mi-au spus că nu-mi dau grantul.
N-am primit nimic de la „Drumul spre casă”.
Proprietarii pot alege între reparații, reconstrucție,
despăgubiri și să se mute undeva în Louisiana
sau să vândă și să părăsească statul.
Am încercat să văd ce vor să facă. Am refuzat să le dau proprietatea.
Fiindcă nu aveam de gând să vând.
Dar unii au cedat și au zis că nu mai vor bătăi de cap.
Au acceptat despăgubirile.
Astfel, au reușit să-i alunge pe mulți locuitori din oraș.
După nouă ani și jumătate la Austin, m-am întors la New Orleans.
Dar nu mai erau locuințe accesibile.
Nu mai găseai case în cartier cu un dormitor la 300 $ chirie
sau cu două dormitoare la 500 $.
Înainte, majoritatea caselor aveau două locuințe.
O familie stătea aici și cealaltă, alături.
Dar, după Katrina,
au început să le transforme în case unifamiliale, ca aici.
Asta înseamnă două familii alungate dintr-o casă.
Costul de trai a crescut enorm, așa că am hotărât să plec din New Orleans.
După Katrina, am știut că nu mă pot întoarce imediat acasă,
căci trebuia să fac bani muncind.
Tata era maistru tâmplar de mulți ani.
M-am dus în California, ca să muncesc cu el.
Acum mi-e dat să văd peisaje și să călătoresc unde vrea Dumnezeu.
În cele din urmă, mă voi întoarce acasă.
Mă gândeam la un nou început, fiindcă știam ce lăsasem în urmă.
Multe distrugeri și multă durere.
Am avut momente
când cântam un imn religios învățat de la bunica,
străbătând munții.
Doamne, urc munți înalți
Încercând să mă întorc acasă
Asta mă măcina pe mine.
Gândul întoarcerii acasă.
Și nici nu știam unde e acasă.
Încercând să mă întorc acasă
Știi că urc munți înalți
Forța care m-a făcut să revin în New Orleans a fost mama.
- Ziua mamei a fost pe 30 noiembrie. - 30 noiembrie. 50 de ani.
Nu-i așa că e o binecuvântare?
După furtună, terenul era plin de rulote FEMA.
Iată încă o rulotă în fața casei mele!
Prin programul „Drumul spre casă”, a primit niște bănuți.
Mama a cumpărat rulota asta.
Cu acei bani, mama a cumpărat o rulotă mobilă mare,
ca să avem unde să locuim.
Dar apoi, după vreo 20 de zile, mama s-a prăpădit.
Am rămas doar cu aceste poze.
Am continuat să renovez și să lucrez la casă.
E aproape gata. Mai am ceva de lucru.
Dar anii au trecut și granturile s-au împuținat.
În cele din urmă, a trebuit să mă mut,
ca să fac bani și să pompez resurse în casă.
Din când în când, revin și mai finisez câte ceva.
Mai e mult de muncă aici, dar...
Ceva îmi spunea,
de dragul mamei și a eforturilor ei, că trebuie să termin casa.
Asta, deși era imposibil să termin casa.
De fiecare dată când revin, mă năpădesc amintiri din viața mea,
amintiri despre mama, tatăl vitreg, toate neamurile mele...
Vecina de alături nu mai este. Nu mai este nimeni.
E deprimant să revin, să mă uit în jur
și să știu că niciunul dintre cei care mă cunosc
nu mai este aici.
Îmi trec prin fața ochilor imagini și filmări cu ce era înainte,
dar acum nu mai e.
Când am simțit că am făcut tot ce se putea, probabil...
am simit că spiritul mamei era alături de mine, spunând:
„Este momentul să pleci. Poți pleca. E în regulă. Nu-ți face probleme.”
Și am plecat.
Uraganul Katrina a scos la iveală defectele uriașe
ale digurilor și zidurilor de protecție ale Corpului de geniu.
Congresul a alocat Corpului 14,6 miliarde de dolari pentru reparații.
Ce vedeți s-a făcut după Katrina.
După cum vedeți, s-a construit altfel.
Zidul este mai stabil, e mai adânc
și este mult mai bine fortificat, pentru a rezista apelor și vântului.
După Katrina, Corpul de geniu al Armatei a reparat digurile.
Multe reparații sunt foarte solide.
Dar tot Corpul de geniu a recunoscut recent
că, atunci când s-a calculat înălțimea necesară,
nu s-a luat în calcul încălzirea globală.
Imediat ce Corpul de geniu a terminat lucrările de reparație,
a publicat un anunț în Registrul Federal, spunând că tasarea
și creșterea nivelului mării vor necesita noi înălțări ale digurilor.
În următorii 70 și ceva de ani, nivelul apei din jurul New Orleansului
va fi cu 1,2 m mai înalt decât acum.
În plus, multe dintre mlaștini au dispărut. A dispărut tamponul.
Apa poate înainta mult mai departe și crește mult mai mult.
Din cauza schimbărilor climatice,
comunitățile de culoare sunt afectate primele și cel mai grav.
Mulți oameni din aceste comunități
nu dispun de resursele de care dispun alții,
așa că sunt supuse unui risc mai mare față de ce se va întâmpla în viitor.
Uraganul Maria a lovit în plin, devastând Puerto Rico.
Din păcate, clima nu va fi mai blândă.
Distrugeri masive în Lahaina.
Se va înrăutăți.
Cea mai mortală și distrugătoare furtună din istoria Carolinei de Nord.
INCENDIILE DE VEGETAȚIE DIN LOS ANGELES, 2025
19 ANI DUPĂ KATRINA
Aici este acasă. Aici locuiesc de când mă știu.
Dar ce mă doare cel mai mult
este că Lower 9th Ward, zona cea mai grav lovită,
este uitată.
Un întreg cartier, 9th Ward, este complet sub apă.
V-am spus mai devreme că nu cred că va fi o furtună apocaliptică.
M-am înșelat.
Nedreptatea ecologică
pogorâtă asupra comunității noastre este din vina omului.
Dar asta înseamnă că tot omul poate să o rezolve! Nu-i așa?
În copilărie, când eram mic, o luam pe aici către mlaștină.
Era lumea minunilor pentru noi, locul nostru de joacă.
ÎN 2008, UN GRUP DE LOCUITORI A PUS MÂNĂ DE LA MÂNĂ
PENTRU A ÎNFIINȚA PARCUL MLAȘTINII SANOFKA ÎN LOWER 9TH WARD.
Parcul a avut origini modeste, dar a crescut.
PARCUL ESTE UN SANCTUAR NATURAL PENTRU COMUNITATE
ȘI REDUCE IMPACTUL INUNDAȚIILOR DE COASTĂ.
Arată un pic ca înainte.
Se plantează chiparoși.
E o sală de clasă în aer liber.
Se poate pescui.
Eu sunt ambasadorul parcului. Întâmpin vizitatorii.
Le povestesc cât de multe pot despre copilăria mea pe aceste meleaguri
și ce încercăm să facem.
Pentru că este ceva ce facem pentru noi înșine,
pentru a o lua de la capăt, pentru un nou început.
Când a lovit Katrina, ne-a luat atât de mulți seniori,
încât am pierdut o parte însemnată a istoriei.
Sărbătoreau laolaltă.
Îl preaslăveau pe Dumnezeu laolaltă.
Era o comunitate autentică.
Mulți nu s-au mai putut întoarce. Mulți nu s-au mai întors.
E sfâșietor, întrucât New Orleans a pierdut
poate chiar două generații de oameni.
Asta înseamnă pierderea unei mari părți din cultura
acestei zone.
Am vrut să mă întorc în sânul comunității
și să-mi aduc propria contribuție.
Nu m-am lăsat până când lucrurile au revenit
acolo unde mi-am dorit eu, în anul 2005.
Fiecare bănuț pe care l-am făcut după Katrina
a fost băgat în salonul meu de coafură și în proprietatea mea.
Este a mea. Și, cum le-am spus celor din programul „Drumul spre casă”,
„Va trebui să mi-o smulgeți din mâinile mele cafenii, ridate.”
S-au schimbat multe la New Orleans după Katrina.
Pe aici urcai treptele și intrai în camera de zi.
Camera de zi era lată cât tot terenul.
Bucătăria era aici.
Aici gătea mama bucatele ei alese.
Sunt născut la New Orleans.
Meleagurile astea îți dau o anumită energie.
Casa era extensia mea.
Cel mai greu mi-a fost să o demolez.
Am simțit că îmi retez ceva din mine.
M-am întors fiindcă nu mai puteam sta departe de casă.
Voiam acasă. Dar acum este noul New Orleans.
E cu totul altfel.
E ca și cum rădăcinile sunt aici, dar copacii sunt ciuntiți.
Încă avem cultura noastră, ceea ce e un lucru bun.
Mulți prieteni ai mei au continuat tradiția măștilor
și tradiția Mardi Gras după Katrina.
Și am vorbit cu tata Care a zis să nu-mi fac griji
Asta era viața lor și viața mea deopotrivă.
În dimineața de Mardi Gras O să-ți povestesc ceva
Fac parte dintr-un trib început de tata, Săgețile Înflăcărate.
Suntem Săgețile Înflăcărate
Tata era căpetenie de trib. Mama era cusătoreasă.
Nu suntem indieni de Mardi Gras,
termenul corect este indieni negri cu măști.
De carnaval, purtăm aceste costume
în cinstea amerindienilor care ne-au ajutat înaintașii.
Venim, venim
Suntem Săgețile Înflăcărate
E o tradiție de familie, transmisă din generație în generație.
E ultima dată când îmi pun costumul, dar am nepoți care continuă tradiția.
Dăm ștafeta mai departe.
Un văr al meu, care va prelua de la mine șefia tribului, mi-a spus
că trebuie să mă întorc, pentru că nu pot să mă lase să plec așa.
ULTIMA APARIȚIE A LUI KEVIN CA ȘEF DE TRIB
Iau cu mine pretutindeni orașul New Orleans.
Dar, înainte de Katrina, nu m-aș fi gândit că voi pleca vreodată.
Credeam că voi rămâne în New Orleans toată viața.
Ador orașul New Orleans, dar nu se mai compară cu ce a fost.
După 20 de ani, este de nerecunoscut.
Se vorbește altfel, se merge altfel.
Cartierul în care am crescut cu familiile noastre e cu totul altfel.
Katrina a luat multe.
Dar nu mi-a luat mândria, demnitatea sau cultura.
Ce știu sigur despre New Orleans este că e locuit de supraviețuitori.
Suntem canarii din această mină de cărbune numită America.
Grozăviile prin care am trecut după Katrina nu trebuiau să se întâmple.
Nu ai cum să-mi explici
de ce Katrina s-a transformat din dezastru în tragedie.
Concluzia este că am văzut
cât de mult ne-a păsat de cei vulnerabili
și cât de mult ne pasă acum.
Ce face America măreață este capacitatea noastră
de a-i ajuta pe cei aflați la ananghie.
Dar aici s-au tras învățăminte.
De noi depinde să ne trezim.
DIRECTORUL FEMA, MICHAEL D BROWN, A DEMISIONAT LA 12 SEPTEMBRIE 2005,
FIIND INTENS CRITICAT PENTRU FAPTELE SALE,
LA DOAR DOUĂ SĂPTĂMÂNI DUPĂ FURTUNĂ.
RAY NAGIN A RĂMAS ÎN FUNCȚIA DE PRIMAR PÂNĂ ÎN 2010.
ÎN 2014, A FOST CONDAMNAT LA ZECE ANI DE DETENȚIE
PENTRU ACTE DE CORUPȚIE ÎN TIMP CE ERA ÎN FUNCȚIE.
PRIN PRISMA ACȚIUNILOR SALVATOARE, LT GEN RUSSEL HONORÉ A FOST NUMIT
LIDER ÎN GESTIONAREA DEZASTRELOR ȘI AL JUSTIȚIEI DE MEDIU.
Subtitrarea: Bogdan Honciuc