Översvämningen stannar av.
80 procent av New Orleans står ännu under vatten.
Borgmästaren ber alla att evakuera
och folk försöker lista ut hur de ska ta sig härifrån.
Superdome, som tidigare var en tillflyktsort,
har blivit den sämsta tänkbara platsen att vara på.
-Får man inte gå härifrån? -Nej.
Vad säger de om man vill gå?
Det finns alligatorer och lik i vattnet.
Man klarar sig inte.
Min kusin, som jag hämtade hemifrån,
sa att han inte skulle klara av det här länge till.
Han höll på att bryta ihop. Jag peppade honom.
Precis bredvid Superdome finns en ramp.
Vattnet nådde upp till botten av rampen.
Jag såg en grupp nationalgardister som satt
nära rampen och bara tog det lugnt.
De tänkte väl att ingen skulle ta sig nånstans på grund av vattnet.
Jag tänkte försöka smyga till min bil.
Vi hittade min bil. Jag blev så glad.
Det såg ut som en vacker häst på en kulle.
Det var min Pegasus.
Det var det vackraste jag nånsin hade sett.
Mitt hjärta slog hårt.
Vi kom fram till bilen, satte i nyckeln och vred om.
Tack gode Gud att den startade.
Sen körde vi genom vattnet. Vi skapade stora vågor.
När vi passerade konferenscentret tittade jag ut.
Jag såg så många människor som inte visste vad som skulle hända härnäst.
De ville bara överleva och komma härifrån.
Alla tittade bort mot mig som om de sa:
"Tänker du bara köra härifrån i din bil?"
Jag höll i mitt krucifix och jag bad.
Jag bad Gud att hjälpa oss igenom det här.
Här hämtar man flyktingar från Superdome.
De har varit här ett bra tag.
Vi får några goda nyheter från New Orleans.
Över hundra bussar evakuerade tusentals människor från helvetet
som en gång var Louisiana Superdome.
Det kommer fler bussar i kväll.
Efter att Superdome hade evakuerats med bussar
samlade nationalgardet ihop folket vid konferenscentret
och skickade dem till flygplatsen med buss.
Bussarna står på Tchoupitoulas Street!
Lägg allt där. Vi tar hela familjen.
När vi sattes på skolbussar under Interstate Bridge
fick vi inte veta nånting. De sa inte vart vi skulle.
Jag var kvar vid konferenscentret.
Jag kunde inte fortsätta. Jag kände knappt min kropp.
Jag var färdig med allt.
När de sa att militären tog folk till flygplatsen
och de fick åka till olika ställen, brydde jag mig inte vart.
Jag kunde åka till vilken plats som helst.
Vattnet hade dragit sig tillbaka. Vi tog med vår rullstolsburna mamma
och hela familjen och gick till en ödetomt där en helikopter landade.
Den lördagen skickade vi ut 200 helikoptrar.
Tanken var att hämta folk och evakuera dem
och ta hand om dem på flygplatsen.
På flygplatsen möttes vi av beväpnade nationalgardesmän
som sa att vi måste kliva på planet.
Vi bad dem att låta oss åka hem till vår syster
som bodde i Houma, en timmes bilfärd från New Orleans.
Familjen kunde ta hand om oss där.
Men vi tvingades att gå ombord på planet.
Vi hade inget val. De hade vapen.
De första planen bordades. Allt verkade gå bra.
Men sen sa en av de äldre piloterna som flög det civila planet:
"Vi kan inte lyfta. Vi har ingen passagerarlista."
Han sa det till min major som ringde mig och sa:
"Chefen, vi har ett problem. Planet har inte lyft än.
De har väntat i timmar för att vi saknar passagerarlista."
Jag bad att få tala med honom i telefon.
Jag sa att många här saknar legitimation.
Det finns inga datorer här.
"Vi kan inte skapa en lista. Du får ett gult papper.
När de bordar planet
skriver ni ner namnen och då har ni en lista.
Flyg det jävla planet nu." Och planen lyfte.
Vi frågade vart vi skulle åka. Var ska planet landa?
De sa att de inte visste.
Jag sa att man måste väl veta var man ska landa.
Måste de inte ha en färdplan och sånt?
De sa: "Gå bara på planet är du snäll."
Vi visste ingenting, bara att vi skulle lämna New Orleans.
Jag visste inte vad som skulle hända därnäst.
Vi hade ingen kontroll över vårt öde.
De säger att vi ska till Houston, Atlanta, Chicago, San Francisco...
Gud vet var man hamnar.
New Orleans flygplats
är en del av den största luftbron nånsin på amerikansk mark.
Fler än 10 000 orkanöverlevare.
Hjälp är på väg!
Hela dagen har vi sett hur folk evakueras
till Louis Armstrongs flygplats.
Det kommer bussar för att hjälpa folk från den stora staden.
Det har hänt mycket på en dag.
För ett dygn sen var den här byggnaden
fullpackad med tusentals desperata flyktingar.
Nu står den helt tom.
Gud välsigne USA:s armé. Gud välsigne USA:s militär.
De lyckades med det här trots kaoset, förvirringen och anarkin.
Gud välsigne er.
Vi är här för att hjälpa amerikaner.
Är det här USA? Har jag rörelsefrihet?
Jag trodde att jag fortfarande bodde i USA.
Så man fann sig i det.
"Jag ska göra som de säger.
Jag ska samarbeta och inte ställa till med bråk.
Men jag ska hem till New Orleans."
Den första vågen av orkanflyktingar från Louisiana
landar i Texas i dag. De körs från New Orleans Superdome.
När vi lotsades runt i landet
kallade nyheterna oss för flyktingar.
Skolor i Dallas öppnar dörrarna för flyktingbarnen.
Dallas ska ge stora donationer till flyktingarna.
Hur kan man vara flykting i sitt eget land?
Det förolämpade mig och många andra.
Vi är inte flyktingar!
Vi är amerikanska medborgare i en utsatt situation.
Vi ogillar ordet "flyktingar". Säg inte så!
Vi har rest och rest.
Vi åker från ett härbärge till nästa.
Men det är okej, för vi överlever.
Men familjen har splittrats och hamnat på alla möjliga ställen.
Vi vet inte var de är.
Med uppemot en miljon flyktingar tar 30 delstater emot evakuerade
i landets största migration på 70 år.
De här människorna blev tvångsförflyttade.
Folk tvingades flytta på grund av Katrina.
I modern tid
var det första gången som det hände för många amerikaner.
Jag hade aldrig hört talas om Austin i Texas.
Men Austin var väldigt snälla mot oss.
Jag visste inte vad som skulle hända.
KATRINA TVINGADE BORT EN MILJON MÄNNISKOR FRÅN GOLFKUSTEN
Jag bor nu i Memphis, Tennessee men jag kommer från New Orleans.
Jag är i Georgia. Jag har förlorat allt jag äger.
DEN STÖRSTA MIGRATIONEN I USA SEN 1930-TALET
-Houston, Texas. -Jag vill åka hem.
Jag bodde i New Orleans.
Jag föddes och växte upp där.
En månad efter färden från Superdome, när vattnet hade dragit sig undan,
kunde jag åka tillbaka och titta till huset i St. Bernard Parish.
Ni ser hur förstört det är.
Det kändes konstigt att komma tillbaka till staden som var helt tom.
Staden är känd för sina festligheter, sin mat och att den är högljudd.
Det var dödstyst.
När jag kom tillbaka till New Orleans såg allt dött ut.
Allt luktade dött. Det var ödsligt och helt... Herregud.
Det var otroligt. Hur skulle det kunna bli bra igen?
Kyrkogården. Det här är det värsta jag har sett i hela mitt liv.
Det är gravar som har kommit upp ur marken.
Vattnet trängde ut jorden så att gravarna tvingades upp.
Kistor som har kommit upp.
Vi hade begravt min kusin nyligen
och hennes kista låg ute i det öppna, helt exponerad.
Mitt folks gravar ligger ovanpå andra gravar.
Se er omkring. Det här är inte okej.
Om man begraver nån vill man inte se gravarna så här.
Jag var inte beredd på det här.
Det är en sak att tänka på allt man har förlorat.
Det är en annan sak att se det. Då blir det verkligt.
När jag såg mitt hem för första gången blev jag förkrossad.
Tårarna bara rullade.
Det fanns massor av lera kvar i huset. Allt var en röra.
Alla mina ägodelar var förstörda. Alla mina foton. Allt.
Det var mögel som gick nästan ända upp till taket.
Födelseattester, bilder... Allt var förstört.
När man kommer tillbaka till nåt som har varit ens dröm
och man inser att det har förstörts...
Man tänker: "Vad ska jag göra nu?"
Jösses.
Titta på mitt hus! Det har kollapsat helt.
Där är mammas vagn.
Här är mitt andra hus som är nybyggt. Det lutar åt sidan.
Titta på huset!
Det här känns inte ens som mitt hem längre.
Hej, Cinnamon! Hej! Hej, gumman! Jag har saknat dig.
Har du saknat mig?
Min andra hund...
Hon var där inne.
Hon var kvar i det jävla huset.
Se på det nu.
Titta på mina grejer. Min tv.
Det här är hemskt. Martin Luther King.
Gamla brev från militären.
Arméböckerna har klarat sig.
Man måste kliva över saker för att nå fram till andra saker.
Här kommer jag inte in.
Det är så mycket lera här inne.
Det här huset är helt förstört.
Se så tjockt lager lera. Jag kommer inte åt nåt.
Jag hittar inte det jag letar efter.
Men jag antar att det jag fick ut av det
får väl duga, men...
Jag vill inte lämna det så här. Det är så förstört.
Allt man har jobbat för och skaffat på egen hand.
Även om man hade mycket skräp var det här ens saker.
Man blir bara förvirrad. Vad ska man göra nu?
Hur ska vi fixa det här?
Det kändes omöjligt att fixa då.
Louisiana avslutade i dag sökandet efter kroppar
efter folk som dött i orkanen Katrina.
Dödssiffran står nu på 964.
På grund av hettan, bristen på kommunikation och medicin
var många av de döda i hemmen äldre, fattiga och funktionshindrade.
Och alla var ensamma.
LOUISIANA AVSLUTADE SÖKANDET I NEW ORLEANS DEN 3 OKTOBER 2005
DEN OFFICIELLA DÖDSSIFFRAN FASTSTÄLLDES TILL 1 392 PERSONER
Min bror gick genom vattnet
sparkade på en skylt och fick ett sår i benet.
Han dog av en infektion.
Och min brorsdotter som gick med oss led redan av lupus.
Sen fick hon ingen medicin,
så hon fick hjärnhinneinflammation, som spred sig till hjärnan.
Hon kunde inte prata, bara ligga där med öppna ögon.
Det var en av anledningarna
till att jag inte ville komma tillbaka till New Orleans.
Jag ville inte behöva återuppleva det igen.
Från luften såg vi flera kilometer av tidigare översvämmade hus.
Så många som 250 000 hem kan vara obeboeliga.
New Orleans folk blev arga och frustrerade
när man avtäckte en ny plan för att återuppbygga staden.
Alla som bor i ett gult område kan tvingas flytta.
Planen har satt ut nya parker som ska kontrollera översvämningar.
Invånarna skulle omlokaliseras till områdena i rött.
Det här var någons byggplan
för att göra om olika områden till grönområden för folk
som också skulle kunna fånga vatten om det blev storm.
Det var en bra idé.
Förutom att folk bodde på platserna.
När han visade planen över nya New Orleans blev jag arg.
I många av områdena bodde folk med dålig socioekonomisk bakgrund,
och folk som saknade en röst, och de ignorerades.
Vi måste identifiera och börja samla ihop fastigheter
som kan bli en del av systemet.
Lower 9th Ward skulle bli ett grönområde.
Varför ska göra en park av min tomt?
När jag såg kartan var det första jag tänkte: "Så fan heller."
Jag vägrade för det handlar om arvet
som jag får av huset jag bor i.
Jag tänker inte släppa min farfars egendom.
Vissa oroar sig för att stadens svarta områden avsiktligen försummas
och kanske måste rivas, vilket tvingar invånarna att flytta.
Jag accepterade det inte.
Det accepterades inte av de flesta medborgare som ville komma tillbaka
och återuppbygga sina hem och sina liv.
Jag tror att det var då som folk började tänka på
hur vi kunde organisera oss och slå tillbaka.
Alla områden i New Orleans som är glesbefolkade
riskerar att exproprieras så att staden tar över tomterna.
Vi har en boende med oss i telefonen nu.
Hon ser på hur de river ett hus vid Galvez och Reynes.
Ge mig numret till statsåklagaren!
Vi ska flytta folket. Stanna bulldozern.
-Inget händer om du bara slutar. -Det här är folks hem!
-De ger sig av. -Ja!
Nu får man massor av arga medborgare som bara blir argare.
Fixa det!
De visade sin ilska mot kommittén som tog fram planen om återuppbyggnad.
-Snälla. -Du vet inte vad som är bäst!
Det är en stor plan som togs fram av uppenbart kloka personer.
Men det slog slint.
Det fanns områden där man visste, på grund av höjden över havet
och hur illa det skadades i stormen,
att det inte var rimligt att bygga där.
Men allt blir personligt i New Orleans.
För folk som växte upp här betyder grannskapet allt.
Deras gamla skola är viktig.
Om borgmästaren säger att vissa delar inte kommer tillbaka,
för att de ersätts med grönområden, då blir folk arga.
Jag hatar dig. Du har hållit dig i bakgrunden
och smitt planer för att få vår mark.
Du har försökt, men det kan du glömma.
Vi vet att det är många skogsbränder i Kalifornien.
I mitten av landet är det många tornador.
Florida drabbas översvämningar. Ingen säger att det inte går att bygga nytt.
Det är inte rätt att ni försöker ta vår egendom.
Över min döda kropp, och jag dog inte i Katrina. Hej då.
Bakslaget var så allvarligt
att borgmästaren sa att de inte skulle genomföra planen
och skulle bara följa lokalbornas önskan.
Vi som utgör samhället bestämmer hur vi ska gå vidare.
Om man inte har några resurser, hur kan man få tillbaka sitt liv?
De som bodde i de mer välbärgade områdena är här uppe.
Vem behöver mest resurser?
De här uppe eller här nere?
Det handlar inte om jämlikhet utan om rättvisa.
Hur man överlever en katastrof beror på hur väl förberedd man är
och hur bra man har det innan katastrofen.
De fattiga blev fattigare och de rika blev rikare.
När vallarna brast för tio år sen
chockades vi och världen över insikten att på ett ögonblick
skulle New Orleans kunna försvinna.
Tio år efter Katrina återhämtar vi oss inte mer.
Vi lagar inte. Nu skapar vi.
Det byggs massor av butiker och restauranger.
Var annars kan man förlora 100 000 personer
och få 600 fler restauranger än vi hade innan Katrina?
Vill du ha tomat?
Mina damer och herrar, er stad förändras inför era ögon.
-Vad beställde han? -Jag ska prova alligatorkorven.
Det var en berättelse om två städer.
Resten av staden höll på att återuppbyggas.
Men gå och fråga dem i distriktet 9th Ward.
Fråga vad de hade kvar.
BEFOLKNING FÖRE KATRINA: ÖVER 14 000
BEFOLKNING ÅR 2022: 4 630
På vissa ställen hade staden rest sig igen.
Men alla hade inte återhämtat sig på samma sätt.
Louisiana fick 10 miljarder dollar i federala pengar
för att skapa och övervaka "Road Home"-programmet.
Det är den största renoveringen av bostäder i USA:s historia.
Min plan erbjuder en rättvis lösning
för att få tillbaka folk till sina hem.
Det här är en stor seger för Louisiana.
Den planen var en återvändsgränd för många människor.
Planen skulle täcka kostnaderna som försäkringar inte täckte.
Folk har väntat i månader på att få sina pengar.
Byråkratin stryper allt.
Varje gång man ansökte hos myndigheterna om hjälp från Road Home
verkade reglerna ändras från en vecka till nästa.
Man behövde lägga mer tid och energi
samtidigt som man försöker bearbeta det mentala efter Katrina.
Det blir överväldigande.
Road Home hade ett ödesdigert fel.
Bidrag gavs ut baserat på tidigare värde eller reparationskostnaden.
I de fattigaste områdena var hemmens värde före stormen
ofta lägre än reparationskostnaden.
I såna områden bodde för det mesta svarta människor.
Folk som bodde i Lakeview, ett område med främst vita
överklassmedborgare som redan hade resurser att bygga nytt,
fick mer pengar än folk som bodde i Lower 9th Ward.
Trots att kostnaden för byggmaterialet var densamma.
En bräda till mitt hus kostar lika mycket
som en bräda till nån annans hus.
Så varför får jag en annan summa pengar?
Det kändes som att de saboterade återhämtningen
i områden där svarta bodde.
Alla vill komma hem, men vi kan inte. Regeringen försöker hindra oss.
Det skulle kosta minst 250 000 dollar att reparera min fastighet.
Jag hade försäkring, men hade nyligen tagit ut ett lån på huset.
Och när jag belånade huset sattes det som säkerhet.
När stormen slog till och jag åkte tillbaka tog banken pengarna.
De sa att de inte tänkte ge mig ett öre.
Jag fick noll från Road Home.
Husägare kan välja att reparera, bygga om, bli uppköpta
och flytta inom Louisiana, eller sälja och lämna delstaten.
Vad försökte de göra? Aldrig att de skulle få mitt hus!
Jag vägrade sälja.
Men vissa gav upp för de orkade inte med besväret.
De blev uppköpta.
Det man åstadkom i många fall
var att många personer flyttade ifrån stan.
Efter nio och ett halvt år i Austin åkte jag tillbaka till New Orleans.
Men när jag kom hem fanns inga bostäder som jag hade råd med.
Inga fler hus i gettot där man får en tvåa för 300 dollar
och en trea för 500 dollar.
Förr i tiden var de flesta husen parhus.
Det var en familj på vardera sidan.
Men efter Katrina
började man bygga enfamiljshus av de gamla parhusen, som det här.
Då har två familjer förlorat sin bostad.
Levnadskostnaden blev så hög att jag lämnade New Orleans.
Efter Katrina visste jag att jag inte kunde komma hem direkt
för jag behövde tjäna pengar.
Pappa har varit snickare i många år.
Jag körde till Kalifornien för att jobba med honom.
Jag tar den natursköna vägen och åker dit Gud leder mig.
Jag får åka hem igen så småningom.
Jag hoppades på en ny början för jag hade lämnat mycket bakom mig.
Mycket förödelse och smärta.
Det var vissa stunder då jag bara
sjöng en gammal psalm som mormor lärde mig.
Herre, jag bestiger bergen höga
Jag kommer hem
Det var min grej.
Jag försökte bara komma hem, men var fanns mitt hem?
Jag vill komma hem
Jag ska bestiga bergen höga
Den som drev på min hemkomst till New Orleans var mamma.
-Mamma fyllde år den... -30 november. Jag fyllde 50 år.
Det är en välsignelse.
Efter stormen kom FEMA med tillfälliga husvagnar.
Här är en till husvagn utanför huset.
Mamma fick lite pengar från Road Home-programmet.
Mamma köpte den här villavagnen.
Med pengarna köpte mamma äntligen en stor villavagn
så att vi hade en bostad.
Men kanske 20 dagar senare gick mamma bort.
De här bilderna är allt jag har kvar.
Jag renoverade och jobbade vidare på huset.
Det är nästan klart. Jag har lite jobb kvar.
Men med åren börjar bidragen sina.
Till slut behövde jag flytta
för att tjäna pengar och sätta in resurser.
Då och då kommer jag hit igen och fixar till småsaker.
Det är mycket jobb kvar här inne.
Men det var nåt inom mig som sa:
För mammas skull och för allt hon gjorde måste jag få klart huset.
Även om det var omöjligt att göra klart huset.
Varje gång jag kommer tillbaka hit minns jag mitt liv,
min mamma, min styvpappa, alla mina vänner som är där.
Min granne, hon är borta. Alla är borta.
Det är deprimerande att komma hit
och veta att ingen som känner mig och min historia finns kvar.
Man får minnesbilder av hur det var förr i tiden.
Men allt det har tagit slut.
När jag kände att jag till slut hade gjort allt som jag kunde...
...kändes det som om mammas ande var nära mig och sa:
"Det är dags att gå. Du kan gå. Oroa dig inte."
Så jag lämnade huset.
Orkanen Katrina blottade massiva felaktigheter
i myndigheten USACE:s skyddssystem med fördämningar och murar.
Kongressen gav USACE 14,6 miljarder för att rätta till det.
Allt det här byggdes efter Katrina.
Man kan se att konstruktionen är annorlunda.
Det är stabilare, sitter djupare ner i marken.
Det är ordentligt förstärkt för att klara av stigande vatten och vind.
Efter Katrina har arméns ingenjörskår reparerat vallarna.
De flesta reparationerna är robusta.
Men ingenjörskåren medgav nyligen
att när de bestämde höjden
räknade de inte med den globala uppvärmningen.
Så fort ingenjörskåren var klar med sista delen av ombygget
skrev de en notis att sättningen i marken
och höjd havsnivå kommer att kräva högre vallar i framtiden.
Inom 70 år kommer vattennivån runt New Orleans
att vara 1,2 meter högre än i dag.
Dessutom har många våtmarker försvunnit, som gav friktion.
Vattnet kan röra sig längre inåt land och högre upp.
När det gäller klimatförändringar
är det minoritetssamhällen som påverkas först och värst.
Många som bor i och bland dessa samhällen
saknar resurserna som de rikare har.
De löper en högre risk att gå en mörk framtid till mötes.
Maria blir förödande för Puerto Rico.
Tyvärr blir det inte bättre.
-Omfattande förödelse i Lahaina. -Det blir bara värre.
Den mest dödsbringande och förödande stormen i North Carolinas historia.
SKOGSBRÄNDERNA I LOS ANGELES, 2025
19 ÅR EFTER KATRINA
Det här är mitt hem. Jag har bott här i hela mitt liv.
Det som verkligen stör mig
är att Lower 9th Ward som drabbades värst
har helt glömts bort.
Hela stadsdelen 9th Ward står under vatten upp till taken.
Jag sa att jag inte trodde att det här var undergången.
Men jag hade fel.
Den här orättvisan som orsakas av miljön
som händer i vårt samhälle är skapad av människan.
Men det betyder också att människan kan lösa det!
När jag var ung brukade vi gå dit bort till träsket.
Det var vårt underland, vår lekplats.
2008 SAMLADES EN GRUPP INVÅNARE
FÖR ATT SKAPA SANKOFA-VÅTMARKEN I LOWER 9TH WARD
Det började litet men växte.
PARKEN ÄR EN NATURLIG FRISTAD FÖR SAMHÄLLET
OCH MINSKAR EFFEKTEN AV KUSTÖVERSVÄMNINGAR
Nu är det lite mer som det var förut.
De planterar cypresser.
Det finns ett utomhusklassrum.
Man kan fiska här.
Jag är parkens ambassadör. Jag välkomnar folk hit.
Jag berättar om hur det var att växa upp i samma område
och vad vi försöker göra.
Det här är nåt som vi gör för vår egen skull.
Vi börjar om. Det är en nystart.
När Katrina slog till tog hon många av våra äldre.
Vi förlorade mycket av vår historia.
De firade tillsammans.
De prisade Herren tillsammans.
Det fanns en riktig gemenskap.
Många kunde inte återvända och många kom aldrig tillbaka.
Det är sorgligt. New Orleans förlorade
kanske två generationer människor.
Och då förlorade vi mycket av kulturen
som kommer från det här området.
Jag ville återvända till det samhället
och göra det jag måste.
Jag tänkte inte sluta
förrän jag var där jag skulle ha varit 2005.
Varje öre som jag har tjänat efter Katrina
har gått till att få tillbaka min salong och min egendom.
Det är mitt.
Som jag sa till Road Home-folket:
"Om ni vill ha pengarna får ni slita dem från mina rynkiga små händer."
Det har skett många förändringar i New Orleans sedan Katrina.
Här gick man in upp för en trappa. Då stod man i vardagsrummet.
Vardagsrummet gick längs hela tomten.
Köket låg här uppe.
Här lagade mamma sin berömda mat.
Jag är en New Orleans-pojke.
Det finns en viss energi som kommer från jorden där.
Huset var en förlängning av mig.
Det var oerhört jobbigt att riva huset.
Det kändes som att en del av mig dog.
Jag kom tillbaka för jag kunde inte låta bli.
Jag ville vara hemma. Men nu är det nya New Orleans.
Det är helt annorlunda.
Rötterna finns kvar, men trädet har huggits ner.
Vi har fortfarande vår kultur och det är bra.
Många av mina vänner fortsatte med Mardi Gras efter Katrina.
Jag frågade pappa och han sa: "Bara lugn nu."
Det var deras liv, och mitt också.
När Mardi Gras kommer ska du få höra:
Min pappa grundade en stam, De brinnande pilarna.
Vi är de brinnande pilarna!
Min pappa var indianhövding och mamma var sömmerska.
Vi kallar oss inte för Mardi Gras-indianer.
Det rätta namnet är svarta maskerade indianer.
Under karnevalen bär vi dräkter för att hedra urinvånarna
som hjälpte vårt folk.
Här kommer vi
Vi är de brinnande pilarna
Det är en familjegrej som har gått i arv i generationer.
Det är min sista gång i dräkten. Mina barnbarn får hålla liv i det.
Vi måste lämna över facklan.
Jag lämnar över min stam till min kusin och han sa:
"Du måste komma hem, för du får inte gå ut så där."
KEVINS SISTA GÅNG SOM HÖVDINGEN
Jag tar med mig New Orleans var jag än är.
Före Katrina trodde jag aldrig att jag skulle lämna New Orleans.
Jag trodde att jag skulle bo här hela livet.
Jag älskar New Orleans, men det är inte samma stad.
Det har gått 20 år och allt är annorlunda.
Man pratar och går annorlunda.
Området där vi växte upp med våra familjer är helt annorlunda.
Katrina tog så mycket.
Men den tog inte min stolthet, min värdighet eller min kultur.
Det ska jag säga om New Orleans: Folk vet hur man överlever.
Vi är kanariefåglarna i kolgruvan som är USA.
Folk utstod såna fasor efter Katrina som var helt onödiga.
Ingen kan rättfärdiga för mig
att orkanen Katrina förvandlades från katastrof till tragedi.
Folk visade hur mycket de brydde sig då
om de mest sårbara och hur mycket vi bryr oss nu.
Det som gör USA stort är vår förmåga att nå ut
och hjälpa andra i nöd.
Det är då man lär sig sin läxa.
Det ligger på oss att vakna.
FEMA-CHEFEN MICHAEL BROWN AVGICK 12 SEPTEMBER 2005,
EFTER KRITIK AV HANS AGERANDE UNDER KATRINA, KNAPPT TVÅ VECKOR SENARE.
RAY NAGIN VAR BORGMÄSTARE FRAM TILL 2010.
2014 DÖMDES HAN TILL TIO ÅRS FÄNGELSE
EFTER ANKLAGELSER OM KORRUPTION.
SOM FÖLJD AV HANS INSATS UNDER KATRINA BLEV RUSSEL HONORÉ EN LEDARGESTALT
INOM KATASTROFHANTERING OCH MILJÖRÄTTVISA.
Översättning: Katarina Larsson Engqvist