ŽIVOT, LARRY A HONBA ZA NEŠTĚSTÍM
DĚJINY USA BEZ ZÁRUKY 3. díl
Píše se rok 1773 a v původních 13 koloniích panuje neklid.
Patrick Henry pronáší ve Virginii vzrušený projev:
"Žádné zdanění bez zastoupení."
V reakci na protest proti britské monarchii
se skupina kolonistů převlékla za indiány
a naházeli v Bostonském zálivu do moře 342 beden s čajem.
Událost dostala název Bostonský čajový dýchánek.
Musím říct, že mi tihle puritáni fakt lezou na nervy.
-Jo. -Tuhle jsem se držel se ženou za ruku
a ten chlap křičí: "Hej, na to se nechceme koukat."
-Má trochu pravdu. -Jo. Víte, co si myslím? Že asi jo.
-Lidi z Mayflower, co? -Co se tu děje?
Jo, ber ho! Jo!
Protestují proti Čajovému zákonu.
Házejí čaj do vody, takový čajový dýchánek.
Čajový dýchánek? Jako vážně?
To by mohla být zábava.
Pokračujte.
-To je Michael Finney? -Vážně jo.
-Dýchánek! -Je to zvláštní.
Onehdy jsem s ním byl a o čajovém dýchánku nemluvil.
Tehdy večer U Zachariáše o něm mluvili všichni.
Byl jste U Zachariáše?
-Ano. -Proč mě nepozvali?
Nevěděl jsem to. Prošvihl jsem čajový dýchánek?
Nevím, co na to říct.
-Vy jste to věděl? -Tak trochu. Jo.
Tak trochu?
Prosím, podržte mi to. Hej!
Do toho, chlapci.
Finney! Hej, Finney!
-Kruci. -Co se to tu děje?
-Ahoj, Larry. Nic se neděje. -Nic?
Co proslulý bostonský výrobce sudů?
Co to děláte?
Než něco řekneš, Larry, je to improvizace, symbolický protest.
-Máte tu čajový dýchánek? -Není to dýchánek, Larry.
Musím říct, Finney, že mně to připadá jako dýchánek.
Víš, daně na čaj jsou příliš vysoké.
Chceme Britům poslat vzkaz.
Tohle nás napadlo na poslední chvíli.
Probírali jste to včera U Zachariáše.
Nevím, odkud to máš,
ale tam se objevil jen zárodek tohohle nápadu.
Viděl jsem tě předevčírem.
O dýchánku ani Zachariášovi jsi nic neříkal.
Mám ti vykládat o všem, co dělám?
Ráno jsem byl u ševce. Chceš se mnou chodit k ševci?
Myslím, že je to tak trochu výmluva.
Finney, tak dělej. Máme dýchánek, nebo ne?
Ne, to není dýchánek.
Vidím tu Samuela Coopera.
Ahoj, já slyšel, že jsi mimo město.
-To je Joseph Warren? -Ahoj, Larry.
Včera jsem ti prodal sud. O ničem jsi nemluvil.
Nevzpomněl jsem si.
Tyhle lidi pozveš, a mě ne?
Ale pozvu tě na další, přísahám.
Víš dobře, že další nebude, tak si to laskavě nech.
-Nevím, že jsi pro naši věc. -Proč tohle říkáš?
Bez urážky, Larry, ale chodíš tady v červeným kabátě,
prakticky stejný odstín jako britský vojáci.
Prosím tě. To byl dar od mé ženy.
Je to krásný kabát. Samet. Šáhl sis na ten materiál?
Není krásný, když bojujeme proti červenokabátníkům.
Nejsem červenokabátník. Je to jen barva.
To už nebudeme moct nosit červenou?
Ano? Červená skončila? Červená už teď nepřipadá v úvahu?
Vypadat stejně jako naši utiskovatelé asi není...
Tak jsme zrušili červenou?
Červený kabát určitýho střihu asi teď není správná volba.
Finney, upřímně, byl bych pro akci velký přínos.
Ani nevím, že máš rád čaj.
Nemám rád čaj, piju kafe.
O důvod víc, proč mě přizvat na dýchánek.
Máš tu milovníky čaje, co ho hází do vody.
Nedělají to srdcem.
Já bych házel čaj, protože ho nemám rád.
Až bude příště dýchánek s házením čaje, už vím, že budeš můj šampión.
A navíc jste v převlecích. Takže jste mě zklamali dvojnásob.
Převleky?
Jo. Protože je to o důvod víc, proč mě pozvat.
Proč o důvod víc?
Protože se rád převlékám a jsem v utajení.
Chováš se jako kretén a nikdo neví, že jsi to ty.
Zažil jsem s tebou dýchánek. Chováš se jako kretén.
-V převleku. -Jo.
Vážně nechápu, proč jsi mě nepozval.
Netvrď, že kvůli červenýmu kabátu.
Nepozval jsem tě na dýchánek, Larry,
protože každou akci jenom pokazíš.
To nemyslíš vážně.
Vždycky tě vidím někde v koutě, jak někoho otravuješ pitomostma.
Já dávám dýchánkům jiskru!
U Sama Adamse jsem tě onehdy viděl, jak pořád mluvíš o botách.
Máme jen jedny boty. Jedna bota na každou nohu.
Říkal jsi: "Myslím, že bychom měli mít levou a pravou botu."
O čem jsi to mluvil?
Díval ses někdy na nohu?
Další, co omíláš na dýcháncích pořád dokola, jsou indiánky.
Že mě přitahujou irokézský ženy? Ano. A co má být?
Je to zločin? Šukal jsem už s Irokézkou? Jo, šukal.
A víš ty co? Podle mě to byl fakt skvělý zážitek.
Blahopřeju, Larry.
A mimochodem, kdybys ty šukal s nějakou Irokézkou...
Šukal jsem s Irokézkama, Larry. O tohle nejde.
-To je blbost. -Jo, mám irokézskou přítelkyni.
-Máš? Kde? -V Kanadě. Tu nebudeš znát.
Kravina. Ty v Kanadě žádnou Irokézku nemáš.
Jo, já nepostávám u obchodních stanic a nezírám na ně.
Ty tam stojíš a zíráš.
Dělej si svý. Prodávej sudy. Jseš fakt magor.
Kvůli tomu chceš dnes na loď?
-Ne. -Nekoukej, co mají na hlavě.
-Na tý lodi nejsou ženský. -Netvrdím, že ano.
A proto tě nikdo na ten dýchánek nezval.
Tak mě aspoň pusťte na loď.
Nejsi s náma na stejný lodi. Nemůžem tě na ni pustit.
Proč mě nemůžete pustit?
Larry, je to jen pro ty, co jsou s náma na stejný lodi.
Loni jsem ti dal zadarmo sud, ty parchante!
Lidi, čajový dýchánek skončil.
-Co je? -Jo. Larry ho zkazil.
-Ale je tu ještě spousta čaje. -Larry ho zkazil.
-Zkazil atmosféru. -Skvěle, Larry.
-Já ne. -Moc díky, Larry.
Ty pitomci se převlíkli za indiány, do blbýho peří.
Vypadáte jako pitomci.
Vážně, hotoví indiáni! Všichni jste mě zklamali.
Uvidíme se pak v krčmě, ano?
Sbohem, Thompsone. Chcípni, Slaughtere!
Z toho sudu teklo.
Pitomost. Jasně. Jseš indián, Gilliame!
Mockrát díky, Larry. Zítra jdu k ševci.
Mám tě tam pozvat? Říct ti to dopředu?
Pitomci! Vlezu tam a pár si shodím sám.
-Jen do toho, Larry. -Ano, taky si jich pár shodím.
Jo, v tom jseš fakt přeborník.
Teď uvidíte, jak se má házet! Nechci s váma na stejnou loď.
A víte co? Postavím si vlastní tým.
Nebudem se oblíkat jako indiáni.
Budete mi závidět. A abyste věděli, tak se to dělá takhle.
No ano! Sledujte!
Hej! Ty tam!
-Co to děláš? -Ne, to... není můj čaj.
Máš pravdu, že není. Patří Jeho Veličenstvu.
Ne, ne, ne. To je Finneyho čaj. Měl tady čajový dýchánek.
Já toho muže neznám.
Já jen vím, že tu křičel něco o týmu a taky jak nesnáší čaj.
Ne, ne! Máte špatnýho chlapa. On lže!
Je to akce Michaela Finneyho. Ani mě nepozval.
-Jeho byste měli sebrat. -Jdeme.
Finneyho! A koukejte. Mám červený kabát jako vy.
Po celou dobu existence otrokářství ve Spojených státech
se otroci snažili uprchnout na svobodu.
Spousta z nich využívala takzvanou Podzemní dráhu.
Šlo o celou síť lidí, cest a míst
poskytujících úkryt a pomoc uprchlým otrokům z jihu.
Cesta na sever ke svobodě byla nebezpečná,
trýznivá a často životu nebezpečná.
Nikdo si ale nedokáže představit útrapy jejich hostitelů.
Je těžké vyjít s vlastní rodinou,
natož pak s cizincem.
Pojďte dál.
Zvládl jsem to. Jo, nikdo za mnou nejde.
-Vítejte v mém domově. -Zdravím.
Snad se tu budete cítit v bezpečí.
-Jo, jsem Jonesey. -Já Lawrence.
-Jsem skoro volnej. -Jo.
Pořád na útěku, ale je fajn pocit směřovat na sever.
Zítra budete moct překročit hranici.
-Těším se. -Jaká byla cesta?
Náročná. Utíkal jsem, za sebou psy a taky koně.
15 minut jsem strávil pod vodou v močálu.
Dejchal jsem stéblem. Slyšel jen tlumený štěkání psů.
Páni. Chudáčku.
A nemohl jsem pod vodou říct "držte huby". Opakoval jsem si
"neříkej držte huby", i když nebyla vhodnější chvíle, kdy tohle říct.
Jo, jednou mě takhle honil kozel.
-Páni. -Z nějakýho důvodu po mně toužil.
Netuším proč. Musel jsem přeskočit plot.
To není to samý, jako když vám jde o život, pod vodou,
snažíte se dejchat a kolem štěkaj psi a navíc se
musíte přemáhat, abyste neřekl "drž už hubu, pse".
Jo, jen jsem se snažil vžít do vaší zkušenosti.
Jasně, že to nebylo tak zlé, ale příjemné taky ne.
Jo, ale je to domestikovaný zvíře.
Odvlekl by vás zpátky a zase strčil do řetězů?
Řekl by "vrať se do práce" a vykopal vás zpátky na pole?
-Chápu váš pohled. -Těžko, když byl pod vodou.
-Ale i tak chápu. -Měl jsem zavřený oči.
Jo, nekoukal jste, ale chápu váš pohled.
Vždyť říkám, že jsem nekoukal.
Ale i tak ho chápu.
Nemůžete ho chápat. Je to můj pohled a pod vodou.
Dobře. Tak jo. Nechápu ho. Kašlem na to.
Jasně. Víte, mám jen radost, že půjdu na sever
a narazím si tam nějakou seveřanskou prdelku.
Víte, žil jsem na severu. A říkám, že není co narážet.
-Aspoň pro mě nebylo. -Jasně, pro vás teda ne.
Ne každej je na to stavěnej. Tak jo, omrknu si to tady.
Jo, takže...
-Omrkneme můj úkryt, ne? -Jo, jo.
Copak je tady? No jo.
-Jo. Tohle je obývák. -Jasně.
-Pohodlný. -Jo, budu upřímnej.
Cítím, jak to tu čpí zatuchlinou.
-Cože? -Pach zatuchliny.
-Klidně to přiznejte. -Opravdu?
-Prostě je tady vlhkost. -Cítíte ji?
Zatuchlý vlhko.
V tomhle domě bylo dost lidí a nikdo si na vlhkost nestěžoval.
Víte proč? Běloši jsou vlhký od přírody.
Běloši jsou vlhký od přírody? Tohle mi chcete říct?
Jistě. Jste od přirozenosti vlhký lidi.
Jonesey, nic ve zlém,
ale byl jste 15 minut pod vodou, dýchal stéblem.
Není to dům, Jonesey. Ale vy. Jste vlhký.
Už jsou to tři dny. Jsem suchej a nejsem cejtit zatuchlinou.
Teď jste možná suchý, ale ta vlhkost ve vás zůstala.
Chápu. Nechcete přiznat svou vlhkost.
Ne, vy nechcete přiznat svoji.
-Já ale nemám co přiznat. -Jasně. To je váš názor.
Předtím jsem byl vlhkej. Ale tady jsem navlhnul znova.
Když jsem vešel, zase jsem zvlhnul. Cejtil jsem to.
Já nevím, jako kdyby tu byli nějaký duchové.
Umřel na tom gauči někdo?
-Ne. -Cejtím z toho gauče smrt.
Někdo byl na tom gauči moc nemocný a pak umřel nahoře.
No a nechytl při přechodu do záhrobí zatuchlinu?
Ne, žádnou zatuchlinu.
Stejně vám dám radu.
Když někdo umře na gauči, musíte obrátit matrace.
Chápu. Váš pohled.
Už jste jednou chápal
můj pohled a já měl oči zavřený pod vodou.
Teď je mám otevřený. Tak ho třeba chápete správně.
Musím říct, že je to dobrý pohled a chápu.
-Takže vám můžu věřit. -Víte co, Jonesey? Začněme znovu.
Začnem znovu a přiznáme, že jsme oba trochu zatuchlý, ano?
Ano. S ohledem na to, že jste byl 15 minut v tom močálu...
A že na tomhle gauči někdo umřel.
Ten člověk neumřel na gauči. Umřel nahoře.
Ale měl smrt na jazyku. Pak šel nahoru
a dokončil to a umřel sakra nahoře.
Ale tady byl skoro mrtvej.
Jestli se tu necítíte dobře a příjemně
a vnímáte kolem zlé duchy, běžte.
No, řeknu vám, už jsem zažil horší.
Na tom posledním místě jsem byl na takový vysoký židli
a před sebou jsem měl zase malou židličku, takže jsem si
na ni v sedě dával nohy a seděl takhle.
Jo, jo. To ale mluvíte o otomanu.
Blbej otoman! Mám kámoše jménem Ottoman.
Netušil jsem, že existuje vztah mezi otrokářem,
co ho pojmenoval Ottoman, a blbým otomanem.
Takže ten parchant je fixovanej na nábytek.
Pojmenovává otroky po nábytku.
Jo. Kováře pojmenoval Almar.
Velkej chlápek jménem Almar.
Stejně jsem si vždycky myslel, že ten Ethan Allen je šílenej běloch.
Nechápu, kde vzal fixaci na nábytek.
No jo. A co snídaně? Co bude?
Snídaně.
-Kde se to odehrává? -A co jako?
Snídaně? Co je s ní?
Jo. Snídaně bude. Mám snídani.
To je ta paní, co umřela? To je ona?
-Jo. To je ona. -Jejda. Spěte sladce.
-Píchal jste ji? -Ne. Nechtěla se mnou nic mít.
A já byl tak naivní, že jsem se o ni staral.
Občas je člověk rád, že se může starat,
jako že vás třeba jednou za čas nechá žužlat kozu.
Za odměnu. "Mockrát dík, že se o mě staráš" a jednu vystrčí.
-Tak by to mělo být. -Přesně. Máte palačinky?
Ne. Jen obilnou kaši.
Určitě je vlhká. Miska navlhlý kaše.
Jo. Tak nějak.
Šílený. Už jsem pár baráků viděl
a tenhle fakt nemá dobrý hodnocení.
Musím být upřímnej. Kdo sem přijde, cejtí smrt.
Cejtí vlhkost. Něco vám povím, máte špatný recenze.
Špatná hodnocení nejsou fér.
Já nesl tu ženu do schodů. Namohl si záda. Nemohl sekat dřevo.
Nebyla teplá voda. A za to ty špatné recenze.
Je to jen můj názor. Nedám tady tomu víc než dvě hvězdy.
Jasně, tak víte co? Udělám pár palačinek.
Dvě vejce, trochu mouky pěkně do misky...
-A kousek skořice... -Vím, jak na to.
Zápěstím takhle...
No jo. Bezva. Když jste tak chytrej ohledně výroby palačinek,
proč je neuděláte sám?
Nejsem váš otrok, chlape.
Tohle jsem neřekl.
-Řekl. -Ne. Ne, ne.
-Já říkám "ou"! -Ne, já říkám "ou"!
-Mně patří tohle "ou"! -Mně patří "ou"! Já mám "ou"!
Já řekl "ou" první! Mám dělat palačinky? To je "ou"!
Myslíte, že vás beru jako otroka? To je "ou"!
To je "neudělám ani hovno"!
Neřekl jsem, že jste otrok. Jen mi tím prokážete laskavost.
Jenže víte, co bylo otrokářství? Seznam posranejch laskavostí.
Tak jsem to ale nebral.
Jo. Co váš pohled na věc? Co tohle?
-Ne. A víte proč? -Proč?
-Protože s ním nesouhlasíte. -Ne.
Nemáte rád cizí pohled.
Mám rád cizí pohled. Ale ne na úkor mýho vlastního.
Jdu do postele. Dopřejte mi odpočinek.
-Tak se hezky vyspěte. -Jo.
-Jonesey. -Děkuju vám, Lawrenci!
Nahoru doprava po schodech. Doleva ne. Pokoj pro mrtvé.
Jasně.
Ta matrace je moc měkká.
To je sakra špatný.
Ou!
Ou! Ou, ne, ne! Ou!
-Ne. Ou, ou! -Ou!
-Já říkám "ou"! -Já říkám "ou"!
O MĚSÍC POZDĚJI...
No páni. Tohle je naprostá nádhera!
Něco mezi lívancem, omeletou a palačinkou. Joneseyho placka.
Proboha.
Jo. Jo!
Do prdele.
Hezky se vsákni.
Co se to tu děje? Je hluboká noc.
Probralo mě, jak je tu cítit slanina.
Slanina za to nemůže. Je to ta nejvýraznější vůně na světě.
Cejtíš ji i přes psí hovno.
-Tohle je Podzemní dráha. -Jo.
A čím je dráha typická? Pohybem. Musíš naskočit zpátky na vlak.
Naskoč zpátky na vlak.
Mám skvělej nápad. Poslouchej. Dost jsem o tom přemejšlel.
A rozhodl jsem se zůstat a pomáhat ostatním otrokům dostat se na sever.
Před měsícem, když jsi dorazil, ses nemohl dočkat,
až si někde na severu narazíš nějakou prdelku.
Chtěl jsi narážet. Co se stalo s narážením?
Jsou tam. Čekají, až si je narazíš.
Všechny se ptají: "Kde je Jonesey?"
"Potřebujeme narazit."
Něco ti řeknu. Táta mě vždycky učil:
"Prdelka ti neuteče. Až tam přijdeš, vždycky tam nějaká bude."
Jonesey, vím, jak citlivý jsi na slovo "laskavost",
ale je troufalé tě požádat, abys tady trochu pomohl?
Chceš, abych tady otročil?
Ne, jen od tebe chci pomoc.
-To myslíš vážně? -No a ty?
-Chci, aby ses zouval.
-Je to otročina? -Je, sakra.
A kdybys po sobě měl uklízet svíčky?
Nic pro mě, otročina.
-Co je uklízet spolu? -Jak se na tom podílíš ty, otročina.
-Ne, není. Je to laskavost. -Ne, není to laskavost.
Chceš laskavosti?
Nemáš právo po černochovi chtít laskavosti příštích 400 let.
-Opravdu? -Správně.
Víš ty co? Voní fakticky dobře.
Aby ne. Radši si sedni na zadek a přestaň si pořád stěžovat.
Podáš mi jednu, nebo je to otročina?
Klidně ti podám, protože je Joneseyho.
Asi jsme tu udělali velký pokrok.
-Velkej pokrok, Lawrenci. -No páni.
Tak jo.
-Že bys šel třeba otevřít? -Otročina.
-Ou. -Dobrý večer.
Nikoho jsem nečekal.
-Ou. -Zdravím.
I já, pane běloch. Vy jste určitě jeden z těch hodnejch.
-Almar a Ottoman! Cože? -Jonesey!
Jen dál. Pojďte.
Já věděl, že jseš tu.
Mě nechytěj! O těchhle jsem ti vyprávěl.
To jsou Almar a Ottoman.
Almar a Ottoman, jo, jo. Ethan Allen? Jo, jo.
-Kam máte namířeno? -Chtěli jsme tu strávit noc
a pak si dát 30 kiláků pochod do toho baráku v Joplinu.
Jo, jo! Klidně tu přespěte. Jistě.
-Díky. -Blbost.
Zůstaňte, jak dlouho chcete. Dejte si dlouhej voraz.
Jako fakt?
Jako fakt. Když vám to říká Jonesey.
Díky, Jonesey.
Ottomane, běž dál a vyhoď kopyta hezky nahoru.
-Nemusíš říkat dvakrát. -A najezte se.
Jezte. Odpočívejte. Jo! Vy vypadáte.
Lawrence má ještě tři další takový župany. Nebojte, postarám se o vás.
-Kruci, Jonesey. Je tady nějak vlhko. -Říkal jsem to.
Almare, mám před stodolou velký balvan.
Nemohl byste mi ho zítra ráno pomoct přenést?
Otročina?
Jo. Jasně.
17. prosince 1903 v Kitty Hawk v Severní Karolíně
uskutečnili američtí vynálezci Wilbur a Orville Wrightovi
první řízený let motorovým letadlem
Wright Flyer.
Let trval 12 vteřin a překonali vzdálenost 37 metrů.
Ano, nějak se začít musí.
A tak bratři Wrightovi zahájili éru létání.
Byl tu ale i třetí bratr Wright,
jehož historické knihy opomíjejí. A mají dobrý důvod.
Ať máte v záběru celý aeroplán. A taky jednoho z nás.
-Tři, dva, jedna. -A ještě jeden veselý.
A je to. A ještě jeden... ještě jeden vážnější, kde jsme...
-Hej! -To je ono!
Orville! Wilbure!
Kruci! Běžte, běžte... Zmizte odsud!
Co se děje? Co tady děláte?
-No, jen tu čekáme na tebe. -Čekali jsme na tebe.
Nevypadalo to tak.
Ne, ne, ne. Musíme otestovat vybavení, jestli všechno funguje
a jestli budeme moct letět.
A pak... jsi ty ta poslední součást rovnice.
-Vážně? -Jo.
-Zdálo se mi, že se chystáte odletět. -Ne, nemáme dost větru.
-Bez tebe bysme neletěli. -Ne.
-Jsme bratři Wrightové. -Jo.
-Jen pojď. -Pojď sem.
Pojď. Můžeš si sem sednout.
-Sednout? -Jo. Sedni si.
-Doprostřed? -Pěkně doprostřed, chlape.
-To je hrůza. -Ne, bude to skvělý.
-Vůbec to není pohodlný. -Můžeš se trochu zaklonit.
Nechci prostřední sedadlo. Nechtě mě na kraji.
Ne, musím ovládat řízení.
On musí ovládat řízení, já ovládám motor.
Prostě budeš uprostřed.
Nemůžu být uprostřed, mám klaustrofobii.
Poslední volné místo.
Nechápu, proč je tu prostřední sedadlo.
Proč je tu sedadlo o tolik horší než ostatní?
Ničíte tím velký vynález.
Musíš si tohle dát pod sedačku.
-Co? Proč? -Kvůli bezpečnosti.
Kvůli bezpečnosti? Sedím na bedně od broskví.
Příruční zavazadla musí být pod sedačkou.
-Patří jenom tam. -Proč je nesmím mít na klíně?
Je to velmi nebezpečné.
Navrhli jsme pro zavazadlo místo tam dole.
-Fajn, fajn. -Ne do klína.
Fajn. Spokojeni?
-Jo. -Jsem spokojený.
-Můžeme letět? -Jo, cítím se bezpečně.
-Čas vyrazit. -Cítím se bezpečně.
Díky bohu, že je zavazadlo pod sedačkou.
Máš teď volný ruce, kdyby se něco dělo.
-Můžeš se třeba chytit. -Můžeš udělat tohle.
Jo. Anebo tohle.
A pak můžeš udělat třeba tohle.
No jo. Jo, chápu to. Už to chápu. Chápu.
A jsme připraveni vzlétnout.
Ano. Můžeme?
Já to chápu, jasný? Nejsem přece pitomec.
Myslím, že jste chtěli letět beze mě. A víš, Wilbure...
Zachránil jsem ti život.
Myslím, že mi přinejmenším dlužíš, abyste na mě počkali.
O čem mluvíš? Kdys mě zachránil?
Topil ses a já ti podal veslo. Zachránil jsem tě.
Jo. Asi bych to zvládl sám, ale i tak díky.
Ne, nezvládl bys to sám. Křičels, ty jsi křičel.
To ta voda v jezeře. Nekřičel jsem.
Nikdy na ten křik nezapomenu. To ti povím.
Bylo to trapné.
Na ty své výmysly nikdy nezapomeneš.
Jsem rád, že jsme všichni tady, připraveni vzlétnout.
-Je tu svačina? -Co? Tys nejedl?
-Dej mu svačinu. -Jo, když už jsem v letadle.
-Není tu svačina? -Dej mu cokoliv.
-Mám tu pár oříšků. -Oříšky? Cože?
-Cirkusový jídlo. -Ne. Ochutnej.
Musíme letět, než se to ještě víc zvrhne. Připraveni, pánové?
Brýle nasadit.
-Můžeme? -Letíme.
Kontakt.
-Kontakt. -Kontakt.
Můžeme. Tak jo.
Tohle je fakt zázrak. Nádhera.
To je asi špatný.
-Jo, jo, jo. -Zase to dělá tu věc.
Já to vypnu. Colby! Kde je Colby?
Tady je. Asi tam samá vzpěra. Vypadla vzpěra. Jenom klid.
-Chvilku to potrvá, tak... -Colby to vyřeší.
Už na tom dělá. Má na to klíč.
On má... ne, ne, ne. Musíme tu počkat.
Musíme počkat v letadle. Neopouštět palubu.
-Jakou "palubu"? Copak jsme na lodi? -Letadlo má palubu.
A na ní budeme čekat na opravu mechanické závady.
-Palubu? -Bezpečnost.
Letadlo je na zemi. Žádný bezpečnostní pravidla.
Musím počkat v letadle, i když to trvá dlouho?
-Jo. -Co třeba pět hodin?
Pak počkáme pět hodin.
Sedět uprostřed s blbou svačinou a nic nedělat?
-Jo. -Pět hodin? Přeskočilo vám?
-Tak to v letadle chodí. -To není dobrá věc, ale špatná.
Nejpitomější pravidlo, co znám.
Věř nám, jde o bezpečnost.
Jen buď v klidu.
Něco vám řeknu. Stahuju své jméno z vynálezu.
Orville a Wilbure, můžete si to nechat.
Nechci s tím strojem nic mít.
Budeš toho litovat. Nebude se...
Ne, neřekl bych.
A mimochodem, musíme si něco vyříkat.
A je to tady. Co je to?
Byl jsem týden pryč, vzpomínáte?
-Měls mi zalévat kytky. -Jasně.
-Přijdu domů... -Rostou skvěle.
... a zjistím, žes měl v mým domě sex.
Jak jsi zjistil, že měl v tvým domě sex?
Protože vedle afrických fialek byly stopy sexu.
Nepopírám to. Ale doma sex mít nemůžu, je tam má žena.
-Někdo v tvém domě musí mít sex. -Dík. On ho nemá.
-Víš co, Wilbure? Neser. -Neser.
Uklidni se.
Dals mi špatný místo, je to jako na tvý svatbě.
Totéž. Dals mě ke kuchyni.
Každej pingl do mě vrazil, když šel kolem.
Dal jsem tě k single stolu.
Ten večer ses chtěl seznámit, a já tě dal k tý nejhezčí ženský.
-Měla jedno oko. Jasný? -Hele, stane se.
Neměla přes něj pásku. Jako bych seděl vedle kyklopa.
Seděl jsem z její slepý strany
a vylila mi rajskou polívku do klína.
-Copak ona za to může? -Nemůže.
Ale měla by nosit pásku.
Ať bere ohled na ostatní.
-Měls ji pozvat na rande. -Pozvat na rande?
Ona o tobě teď pořád mluví.
-Mluví o mně? -Ano.
Tak až ji uvidíte příště,
řekněte jí, že má nosit pásku.
Dej ji vyrobit a řekni: "Hele co pro tebe mám?"
-Tohle mi zní až urážlivě. -Dát někomu dárek?
Ona o tý pásce přes oko ví. Jen se rozhodla ji nenosit.
Byla to formální akce a neměla pásku přes oko.
Podle mě je to problém.
Dej ji vyrobit, aby oslnila. Třeba ji bude nosit.
-Nějakou parádní. -Ona nevypadá špatně.
Pošlu pásku anonymně poštou.
A příště si jí budeš všímat.
A k pásce pošli vzkaz:
"Krása je v oku toho, kdo se dívá."
Moc hezký. Moc hezký. To není zlý.
-Má to logiku. -Dobrý. Dobrý.
Tak jo, letíme.
Colby, jak to vypadá?
-Máme zvednuté palce. -Můžete letět.
-Brýle nasadit. -Můžem.
Roztoč to, Colby. Kontakt.
Hodně štěstí!
Tak tohle bude paráda. Držte se!
Změnil jsem názor! Nechci letět! Je mi zle!
Na. Tady.
To je nádherný výhled.
Já umřu! Ne, ne! Nechci letět!
SVOBODU MILIONŮM
V 50. letech, během studené války mezi Ruskem a Spojenými státy,
byl strach z komunismu všudypřítomný.
Takzvaná Rudá panika se změnila v hysterii,
když republikánský senátor Joe McCarthy z Wisconsinu
spustil silně medializované vyšetřování
údajného pronikání komunistů do všech úrovní vlády.
Nikdo si s ním nechtěl nic začít, aby nebyl označen za komunistu.
Vyšetřování neminulo ani armádu a vše skončilo proslulou
sérií slyšení mezi armádou a McCarthym.
Hlavní obhájce armády, Joseph Welch,
který v konfrontaci s McCarthym proslul otázkou:
"Copak nevíte, co je slušnost?"
Představoval konečně zvrat
v této politováníhodné kapitole našich dějin.
Sám McCarthy ale tvrdil, že není jediný,
kdo neví, co je slušnost.
V souvislosti s dotazem pana Welche
bych mu rád sdělil, že má ve své firmě mladíka jménem Fisher,
který je už po spoustu let členem organizace
představující
právní záštitu Komunistické strany.
Už toho chlapce nechme být.
Copak nevíte, co je slušnost?
To už opravdu v sobě nemáte špetku slušnosti?
-Ano, ano! -Já že nevím, co je slušnost?
No a co vy, pane Welchi?
Vidím, že pijete ze sklenky bez podtácku
a necháváte na krásném stole kolečko.
Tak kdo nemá špetku slušnosti?
Na mou obhajobu, senátore...
Bylo mi řečeno, že je stůl ošetřen kvalitní pryskyřicí.
Též se domnívám, že jde o velmi starý stůl.
Pane Welchi, tvrdím, že vám záleží stejně málo na tom stole
jako na posvátnosti naší demokracie.
Jinak byste měl podtácek jako ten, co jsem si přinesl z domova.
Vy jste dnes přijel s vlastním podtáckem?
Ano, protože respektuji dřevo.
Problém je, že jste zanechal kolečko. A dál zanecháváte kolečka.
A řeknu vám, kdo ještě zanechává kolečka.
-Komunisté zanechávají kolečka. -Ale no tak.
Komunistům jsou stoly ukradené.
-Komunisti nerespektují dřevo. -Doložte to.
A řeknu vám, komu ještě je cizí slušnost.
-Senátore Symingtone? -Ano?
Před pár dny jste přišel ke mně domů a neotřel si boty na rohožce.
Nanesl jste bláto. Je to slušné?
Jak tohle můžete vědět? Když jsem přišel, neslyšel jste mě.
Byl jste v pracovně na druhé straně domu.
Mám citlivý sluch na otírání bot
stejně jako na infiltraci komunistů do ministerstva zahraničí.
A řeknu vám, kdo si ještě neotírá boty.
-Neříkejte, že komunisti. -Je to tak, komunisti.
Nikdy jsem neviděl komunistu otírat si boty.
V Sovětském svazu nenajdete rohožky.
Karl Marx roznášel bláto.
Engels o tom psal.
Má hospodyně je z Rumunska.
Vyprávěla mi o tom. V sovětských satelitech nejsou rohožky.
Uprchla, protože tam nebyly rohožky?
A kdo by se jí divil?
Když jsme u slušnosti,
senátor Byrd mi řekl, že nemohl přijít na grilování,
protože jeho dcera měla narozeniny.
Ukázalo se, že jí bylo 28.
Nemůže otec strávit výjimečný den s dcerou?
Ne ve věku 28 let.
Co asi budou dělat, senátore Mundte? Půjdou do zoo?
Nabarví si tváře? Pojedou na poníkovi? Půjdou na zmrzlinu?
Říkám vám, pánové, že je to neslušné.
A mimochodem, abych nezapomněl,
společné navštěvování toalet Senátu potvrdilo, že senátor Dirksen
nepoužívá při mytí rukou mýdlo.
Mohu říct, kdo další nepoužívá mýdlo.
-Kdybych měl hádat... -Komunisti.
-Je to tak.
Má rumunská hospodyně Lenka mi o komunistech řekla všechno,
třeba jak doma nenosí oblečení.
Neznají stud ani slušnost.
I ona tu a tam doma nenosí oblečení
a já jí musím připomínat, že je tady, v Americe,
kde oblečení nosíme.
Další příklady nestoudnosti?
Výbor pro daně a rozpočet šel minulý týden na oběd do Old Ebbitt
a senátor Potter objednával
pro celý stůl,
jako kdyby byl předseda.
Připomíná vám to něco?
Zmíním tedy jiného předsedu.
Jmenuje se Nikita Chruščov
a je předsedou komunistické rady ministrů v Sovětském svazu.
Nikdo se nemohl rozhodnout.
Kdybych neobjednal, obědváme tam doteď.
Nedostal jsem, co mám rád.
On objednal rybu.
Nechutného, páchnoucího platýse.
Specialita dne. Byl nám doporučen.
Ano, doporučil nám ho
číšník, co měl výrazně rudou košili.
Už poznáváme komunisty podle barev?
-Jistě. -No a co Santa Claus, pane?
O Santa Clausovi mám své pochybnosti, roznáší všude dárky,
chodí od domu k domu,
sbírá informace a používá je proti slušným Američanům.
Je to blázen.
Zdá se, že všechno, co nemáte rád,
lze přirovnat ke zlu komunismu.
Já třeba nemám rád, když soused dovolí psovi,
aby si ulevoval na mé zahradě.
Nemyslím, že je to komunistický pes.
Tohle není k smíchu.
Děláme velmi prospěšnou činnost.
A navíc jsem viděl osobně senátora Pottera, jak si z misky u pokladny
nesl z restaurace domů mentolové bonbóny.
Máme systém hodnot, senátore.
Ty bonbóny nebyly jen pro mě. Podělil jsem se s týmem.
Strkat tu velkou špinavou tlapu do hrstky bonbónů,
to v restauraci nemají moc rádi.
Senátore Pottere, měl každý bonbón obal?
Neměly žádný obal,
ale umyl jsem si ruce. Ne jako Dirksen.
Ptal jste se pokladní, jestli si můžete vzít hrst bonbónů?
-Proto tam jsou. -Proto tam nejsou.
Jen jeden bonbón na osobu.
Jeden na osobu.
-Jen jeden... -Nikdo neskanduje.
-Nikdo skandovat nebude. -Nikdo neskanduje.
Senátore Pottere, asi vám nemusím vykládat,
že kdybyste byl v Moskvě,
skončil byste za překročení přídělu bonbónů ve vězení.
Usekli by vám ruce.
I palce u nohou.
Usekli by vám nohy.
Zůstalo by jen torzo.
Vystavovali by vás v cirkusu.
Dál bych to nerozebíral.
Má ještě někdo problém, když tohle poslouchá?
Ne.
Seznámil jsem senátora Kilgorea a kongresmana Sullivana
a pak jsem zjistil, že spolu jdou na baseball, beze mě.
-To není slušné. -No a?
Neznají se dost dobře na to,
aby mohli jít sami a nevzít mě s sebou.
Jsem katalyzátor. Lepidlo.
Záměrně mě vyloučili,
ale nikdo líp nevycítí podraz než starý mazák jako já.
Třeba museli probrat něco, co se vás netýkalo.
Ano. Třeba svržení vlády Spojených států.
Ale no tak.
Ironií osudu tak činili na baseballovém zápasu,
na té nejameričtější ze všech aktivit,
kde máte svobodu křičet věci jako:
"Hej, pálkaři, ty seš pako!"
"Vyliž si! Naser si! Zhebni!"
Zkuste to říct v Moskvě a uvidíte, co se stane.
A já podle vás, pane Welchi, nevím, co je slušnost.
Myslím, že nechápete jemnou ironii.
Tohle není ironie.
Já jsem jedl vtipnou kaši a jsem velmi zábavný chlapík.
A chcete vědět, kdo ještě neví, co je slušnost?
Ani ne.
Kdykoliv jí tlusťoch něco napůl zdravého, musí o tom vykládat.
Já měl k obědu salát.
-Ale nikde o tom nevykládám. -Blbec.
Minulý týden jsem se dal ostříhat. A nikdo nic neřekl.
Když se někdo nechá ostříhat, je slušnost něco říct.
A senátore Goldwatere,
opakované mačkání tlačítka výtahu neurychlí jeho příjezd.
A všichni ženatí muži,
kteří se pořád chlubí tím, že mají sex s manželkami... No a co?!
Mluvíte o tom, jako by to byl nějaký velký úspěch.
No a? Je to trapné.
-Já mám sex se ženou pořád... -Co to děláte?
... v mnoha různých polohách, některé jsou docela ponižující.
A dělá u toho, co chci. V převlecích.
Ale nikde o tom nemusím vykládat.
Senátore, toto slyšení přenáší televize
a vaše žena se jistě dívá.
To byl žert, žertuji! Tohle byl jen žert!
Zlato! Jeanie!
Víš, jak si tě vážím. Nemyslel jsem to tak.
Byl to jen vtip. Všechno kvůli efektu.
Víš, že je mi komunismus ukradený.
Zlato, nezlob se na mě.
Já jsem to tak nemyslel.
Jenom jsem se rozčílil.
Víš, jaký jsem. Jeannie, odpusť mi.
Mrzí mě to.
České titulky Petr Miklica Iyuno 2026