VIAȚA, LARRY ȘI CĂUTAREA NEFERICIRII APROAPE O ISTORIE A AMERICII
În 1773, apar tulburări în cele 13 colonii originale.
Patrick Henry ține un discurs înflăcărat în Virginia.
"Fără impozite dacă nu suntem reprezentați."
În semn de protest față de monarhia britanică,
un grup de coloniști deghizați în amerindieni
a vărsat 342 de cufere cu ceai în portul Boston.
De atunci vine denumirea Partida de ceai de la Boston.
- Hai! - Sincer, puritanii mă calcă pe nervi.
Deunăzi mă țineam de mână cu soția.
Și țipă unul: "Nimeni nu vrea să vadă asta".
- Are dreptate. - Știi ceva? Cred că da.
- Urmași ai Părinților pelerini. - Ce e?
- Poftim! - Da!
Protestează împotriva Legii ceaiului.
Aruncă în apă ceaiul. E o partidă de ceai.
Partidă de ceai! Nu mai spune! Pare distractiv.
- Haideți! - E Michel Finney?
- Chiar el. - Ce mai partidă!
Ciudat, am fost cu el deunăzi. N-a zis nimic de partida de ceai.
Toți vorbeau de ea ieri-seară, la Zachariah.
Ai fost la Zachariah?
- Da. - De ce n-am fost invitat?
Nu știam de Zachariah. Ratez partida de ceai?
Nu știu ce să-ți spun.
Știai de asta?
- Da, cam știam. - Cam?
Te rog, ține asta.
- Alo! - Hai, băieți!
Finney!
Ce se petrece?
- Bună, Larry! Nu se petrece nimic. - Nimic?
- Ce face dogarul preferat al Bostonului? - Ce faceți?
Înainte să spui ceva, e un protest spontan, principial, simbolic.
- E o partidă de ceai? - Nu e partidă de ceai, Larry.
Sincer, Finney, îmi pare o partidă de ceai.
Impozitele pe ceai sunt prea mari. Le transmitem un mesaj britanicilor.
E ceva de ultim moment.
Ați discutat aseară, la Zachariah.
Nu știu de unde ai auzit, dar ideea a încolțit la Zachariah.
Te-am văzut acum câteva zile.
Nu mi-ai zis de partidă, de Zachariah sau de altceva.
Trebuie să-ți spun mereu unde mă duc?
Am fost la cizmar dimineață. Vrei să mă însoțești?
Aici e un subterfugiu.
Finney, hai! Ținem sau nu partida?
Nu e o partidă.
Îl văd pe Samuel Cooper.
Bună, Larry... Am auzit că ești plecat.
- E Joseph Warren? - Salut, Larry!
Ieri ți-am vândut un butoi. N-ai zis nimic.
N-a venit vorba.
Pe ei îi înviți, dar pe mine nu?
Te invit la următoarea. Jur.
- Nu va mai fi vreuna. - Nu știam că sprijini cauza.
- De ce spui asta? - Fără supărare, Larry,
porți o tunică roșie, într-o nuanță fix ca a soldaților britanici.
Fii serios! E cadou de la soția mea. E o tunică frumoasă.
Din catifea. Ai pipăit materialul?
Nu dă bine când noi ne luptăm cu Tunicile roșii.
Nu sunt o Tunică roșie. E o tunică roșie. Nu ar mai trebui să purtăm roșu?
Asta e? Gata cu roșul? Îl scoatem din ecuație acum?
- Cred că să te asortezi cu opresorii... - Deci am anulat roșul?
Poate o tunică roșie cu o anumită croială nu e cea mai potrivită acum.
Finney, serios, aș fi contribuit mult la asta.
Nici nu știam că-ți place ceaiul.
Nu-mi place. Beau cafea. Cu atât mai mult trebuia să mă chemați.
Niște iubitori de ceai aruncă ceai. Nici nu pun suflet.
Eu aș pune suflet când arunc ceaiul, așa mult îmi displace.
La următoarea partidă de aruncat ceai, voi ști că ești campion la aruncat ceai.
Și sunteți și la costum.
Asta mă dezamăgește cel mai mult.
- Costumele? - Da.
- Cu atât mai mult trebuia să mă invitați. - De ce?
Îmi place să mă costumez și să mă deghizez.
Poți fi nesimțit și nu te recunoaște nimeni.
Da, am fost la petreceri unde ai fost un nesimțit.
- În costum. - Da.
Nu pricep de ce n-am fost invitat. Nu-mi zice că din cauza tunicii roșii.
Nu te-am invitat la partida de ceai fiindcă mereu strici atmosfera.
Doar nu vorbești serios!
Mereu prinzi pe cineva la vorbă despre vreo tâmpenie.
Sunt sufletul petrecerii!
La Sam Adams, deunăzi, te-am văzut trăncănind despre pantofi.
Avem o pereche de pantofi, câte unul pe picior.
Tu spuneai: "Cred că ne trebuie pantofi de dreptul și de stângul".
- Ce vrei să spui? - Ce vreau să spun?
Ai privit vreodată un picior?
Și mai și vorbești întruna de femeile amerindiene.
Sunt atras de irocheze? Da, sunt. Și ce? E un delict?
Am avut vreodată relații cu o irocheză? Da.
Știi ceva? Mi s-a părut o experiență minunată.
- Felicitări, Larry! - Apropo,
dacă ai fi fost cu o irocheză...
- Am fost cu irocheze, Larry. - Ai fost tu cu irocheze? Mănânci rahat.
- Da, am o iubită irocheză. - Da? Unde?
- În Canada. N-o cunoști. - Ce abureală!
N-ai o iubită irocheză în Canada.
Nu eu stau în târg și mă holbez la ele.
Pur și simplu te holbezi lung.
Vezi-ți de treabă! Vinde-ți butoaiele și întinde-o!
De asta vrei pe navă?
- Nu! - Să nu te păcălească perucile.
- Știu... - Nu sunt femei pe navă.
- N-am sugerat că ar fi. - De asta nu te-am invitat, Larry.
Lasă-mă să urc pe pasarelă, hai!
N-ai ce căuta pe pasarelă, Larry! Trece doar gașca.
- De ce nu pot fi în gașcă? - Larry!
Dacă nu ești în gașcă, nu treci pe pasarelă.
Anul trecut ți-am dat un butoi gratis, muistule!
- Băieți, gata partida de ceai! - Ce?
- Da... Larry a stricat-o. - Mai avem mult ceai de aruncat.
- Larry a stricat atmosfera. - Hai...
- Bravo, Larry! - N-am făcut asta.
- Mersi mult, Larry! - Ce idioți!
Îmbrăcați în indieni, cu pene tâmpite. Păreți imbecili!
De parcă aș crede că sunteți indieni. M-ați dezamăgit toți.
- Ne vedem mai târziu, la tavernă. - Pa, Thompson! Mori, Slaughter!
- Butoiul curgea. - Mănânci rahat!
- Ce mai indian ești, Gilliam! - Mersi mult, Larry.
Mâine sunt la cizmar.
Vrei să fii invitat la cizmar? Te anunț dinainte?
Ce imbecil! Urc și o să azvârl ceai.
- N-ai decât, Larry! - Bine, mă duc să-l azvârl acum.
- Ești un campion! - Îți arăt ce înseamnă să azvârli pe bune.
Nici nu voiam să fac parte din gașca voastră. Ia ghici!
O să-mi fac propria gașcă! Nu ne vom costuma în indieni.
Veți fi invidioși foc.
Uite așa va arăta!
Ia uite la mine!
- Alo! Tu! - Nu...
- Ce faci? - Nu e ceaiul meu.
Corect, e ceaiul Majestății sale.
Nu, e ceaiul lui Finney! A fost o partidă de ceai.
Domnule, nu-l cunosc pe om.
Știu doar că striga ceva de găști și de cât urăște ceaiul.
Nu! Ați prins omul greșit. Minte!
E partida lui Michael Finney! Nici nu m-a invitat.
- Pe Finney trebuie să-l arestați! - Hai!
Am tunică roșie, ca a voastră!
NOI, POPORUL
Cât timp a existat sclavia în SUA,
sclavii au încercat să evadeze în libertate.
Mulți dintre ei au folosit Calea ferată subterană.
Era o rețea de oameni, rute și locuri care ofereau adăpost
și ajutor sclavilor evadați din Sud.
Drumul nordic spre libertate era periculos, agonizant
și, adesea, mortal de periculos.
Dar nimeni nu ia în considerare greutățile suferite de gazdă.
E greu și să trăiești cu propria familie, darămite cu un străin.
MISSOURI, 1850
- Intră, te rog! - Am reușit.
- Nu m-a urmărit nimeni. - Bun venit în casa mea!
Sper că te vei simți în siguranță aici.
- Eu sunt Jonesey. - Sunt Lawrence.
- Sunt aproape liber. - Da.
Sunt un fugar, dar e bine să te îndrepți spre nord.
Mâine ar trebui să poți trece granița.
- Abia aștept. - Cum a fost drumul?
Foarte dificil. Am fugit cu câini și cai pe urmele mele.
Am stat scufundat în mlaștină 15 minute.
- 15? - Respiram cu un pai.
Auzeam înfundat câinii...
- Bietul de tine... - Nu le puteam zice să tacă naibii.
Mi-am zis să nu spun să tacă naibii
când, evident, era un moment în care să taci naibii.
Odată m-a fugărit un țap.
Nu știu de ce, dar i se cășunase pe mine. A trebuit să sar un gard.
Dar nu e totuna cu a fugi ca să scapi viu,
încercând să respiri sub apă, cu câini care latră,
și să stai potolit și să decizi dacă îi zici câinelui să tacă naibii.
Încercam să găsim ceva în comun.
Evident, nu e la fel de rău, dar sigur n-a fost plăcut.
Dar e un animal domestic.
Te-ar fi dus înapoi, să te pună în lanțuri și alte alea?
Ți-ar fi zis să treci la muncă și te-ar fi azvârlit în câmp?
- Am prins ideea. - E ideea mea.
- Da, am prins ideea. - Nu, eu am prins ideea.
- Nu tu, ci eu am prins ideea. - Nu, eu am prins ideea și am luat-o.
- Eu am zis primul că am prins ideea. - N-ai prins ideea mea.
Nu-mi iei tu nimic! Afurisita de idee e în posesia mea.
- Bine, tu ai prins ideea. Nu contează. - Bine.
Abia aștept să ajung în nord și să prind niște bucățele nordice.
Am locuit în nord.
Să știi că nu era mare lucru de prins.
- Cel puțin nu pentru mine. - Normal.
Unii sunt făcuți pentru asta.
Hai să vedem casa!
Da, bun...
- Să vedem adăpostul ăsta. - Da.
- Să vedem cum stă treaba. - Ăsta e livingul. E confortabil.
- O să fiu sincer. - Sigur.
- Simt igrasie aici. - Ce?
Miros de igrasie. Trebuie să divulgi asta.
- Serios? - Aici există umezeală.
- E umezeală? - Umezeală de igrasie.
Jonesey, au fost mulți în casa asta. Nu s-a plâns nimeni de igrasie.
Știi ceva? Albii sunt umezi prin natură.
Îmi zici că albii sunt uzi din fire?
Normal că albii sunt uzi. Sunteți jilavi în mod natural.
Jonesey, cu tot respectul,
ai stat 15 minute sub apă, respirând printr-un pai.
Nu casa, cu tu ești jilav, Jonesey!
S-a întâmplat acum trei zile. Sunt uscat și nu miros a igrasie.
Poate acum ești uscat, dar ai ținut umezeala.
Înțeleg. Nu-ți accepți umezeala.
- Tu nu-ți accepți umezeala. - Nu am ce umezeală să accept.
Asta e părerea ta.
Eram jilav înainte. Aici, am redevenit jilav.
Am ajuns iar jilav când am intrat aici. Simțeam asta.
Nu știu... Simt și spirite aici.
- A murit cineva pe canapeaua aia? - Nu.
Simt moarte pe canapea.
Cineva foarte bolnav a stat pe canapea, apoi a murit la etaj.
A căpătat igrasie pe parcursul către viața de apoi?
Nu, n-a căpătat igrasie.
Îți dau un sfat.
Când moare cineva pe o canapea, întoarce naibii pernele!
Am prins ideea.
Deja mi-ai cedat ideea acolo.
O să îmi iei ideea?
- Nu, zic... - Am primit acolo ideea.
Zic doar că ideea ta e corectă.
- Și am prins ideea. - Nu mă jefuiești.
Jonesey, hai s-o luăm de la capăt!
Să zicem că amândoi am prins un pic de igrasie.
Să zicem că, fiindcă ai stat 15 minute într-o mlaștină...
Fiindcă a murit cineva pe canapea...
N-a murit pe canapea, ci la etaj.
Era gata să moară, a ajuns la etaj și a terminat naibii de murit la etaj.
Dar deja era ca și mort.
Uite, dacă nu te simți confortabil și comod
și consideri că sunt spirite rele în jur, pleacă!
Am trecut prin lucruri mai rele.
În ultimul loc unde am stat, aveau un scaun cu spătar înalt
și un scaun mic în față,
ca să te poți așeza și ridica picioarele.
- Să stai așa. - Da, un fotoliu tip otoman.
Fir-ar de otoman! Am un prieten numit Otoman.
Nu știam că proprietarul de sclavi l-a numit după afurisitul de otoman.
Nenorocitul era obsedat de mobilier.
- Numea sclavii după mobilă? - Da.
Fierarului i-a zis Armoar. Un uriaș cu numele Armoar.
- Armoar? - Era uriaș și-mi tot ziceam
"Ethan Allen ăsta e un alb nebun rău."
Oare de ce era obsedat de mobilier?
Dar micul dejun? Cum e?
- Micul dejun? - Micul dejun!
- Când se dă? - Ce zici?
Cum stăm cu el?
Avem micul dejun.
Ea e doamna care a murit?
- Da, ea e. - Odihnească-se în pace!
- I-o dădeai? - N-avea de-a face cu mine.
Dar tot mă fraierea să am grijă de ea.
Trebuia să aprecieze că ai grijă de ea,
să te lase ocazional să sugi o țâță sau ceva.
"E un dar, mulțumesc mult...
- că ai grijă de mine." - Da. De atât era nevoie.
Așa e... Stai așa!
- Ai clătite? - Nu, doar făină.
- Pariez că e un terci umed. - Cam așa.
E incredibil, sunt expert în locurile astea.
Am auzit recenzii nu foarte bune despre locul ăsta.
Sincer, oamenii vin și simt miros de moarte aici.
Se simt umezi. Îți zic că ai niște recenzii proaste.
Recenziile proaste sunt incorecte!
Am urcat femeia pe scări. Mi-am stricat spatele.
Nu puteam tăia lemne, n-a fost apă caldă și am primit recenzii proaste.
E doar părerea mea. Nu îți dau mai multe de două stele.
Uite, îți fac niște clătite.
Pui două ouă și niște făină în bol,
- cu scorțișoară... - Știu.
- Bați cu încheietura așa. - Minunat.
Dacă te pricepi așa bine la clătite, de ce nu le faci tu?
- Nu sunt sclavul tău, omule! - Ho!
N-am zis așa ceva.
- Ho! Ba da! - Nu!
- Eu zic "ho"! - Ba eu zic "ho"!
- Eu dețin "ho"-ul! - Ba eu dețin "ho"-ul!
- Eu am zis primul "ho"! - Nu!
Vrei să fac eu clătite? Zic "ho"!
Zici că eu te cred sclav? Zic "ho"!
E un "ho, că nu fac nimic".
Ce are a face cu sclavia? N-am zis că ești sclav.
Doar faci o favoare.
Știi ce a fost sclavia? O listă al naibii de lungă de favoruri.
- Nu m-am gândit la asta, Jonesey. - Da.
- Zi-mi că ai prins ideea! Ce zici? - Nu. Știi de ce?
- De ce? - Că vei retracta.
- Nu. - Nu-ți place să prind ideea.
Îmi place să prinzi ideea, dar nu să prinzi ideea mea.
Mă duc să mă culc. Să mă odihnesc.
- Noapte bună! - Da.
- Jonesey... - Mulțumesc, Lawrence.
Ia-o la dreapta sus! Nu la stânga. Acolo e camera moartei.
Bine.
Salteaua asta e prea moale!
- Nasol! - Ho!
Fără niciun "ho"!
- Ho! - Ho!
- Eu zic "ho"! - Ba eu zic "ho"!
- Eu zic "ho"! - Ba eu zic "ho"! Nu!
O LUNĂ MAI TÂRZIU
Ia uite ce frumoasă ești!
O combinație între prăjitură, tartă și clătită. Clătite Jonesey.
- Doamne... - Da.
Ce dracului?
Înmoaie-te în asta!
Ce se întâmplă? E toiul nopții.
M-ai trezit cu mirosul de bacon.
Nu poți da vina pe bacon, e printre cele mai evidente mirosuri.
- Îl miroși și dacă e în rahat de câine. - E vorba de Calea ferată subterană.
- Da. - Și ce fac căile ferate?
Sunt în mișcare. Trebuie să urci iar în tren.
Urcă iar în tren!
E un concept superb. Să știi că m-am gândit mult la asta.
Am decis să rămână și să ajut alți sclavi să ajungă în nord.
Acum o lună, când ai ajuns,
abia așteptai să prinzi niște bucățele nordice.
Voiai bucățele! Cum a rămas cu ele?
Sunt acolo și te așteaptă!
- Toate întreabă unde e Jonesey. - Unde e Jonesey?
- Vrem să fim prinse. - Să-ți spun ceva!
Tăticul mi-a tot repetat că are balta pește.
Peștele te așteaptă să ajungi.
Jonesey, știu ce sensibil ești la cuvântul "favoare",
dar e prea mult să-ți cer să mă ajuți?
Vrei să fiu sclav aici?
Nu, vreau doar să ajuți.
- Vorbești serios? - Dar tu vorbești serios?
Te rog să te descalți. E sclavie?
- E sclavie. - Te rog să iei lumânări.
Dacă nu-s pentru mine, sclavie.
- Dacă le folosim amândoi? - Dacă ești implicat, e sclavie.
- Ba nu! E o favoare. - Ba nu e.
Mai vrei favoruri?
Nu ai voie să-i ceri unui negru nicio favoare în următorii 400 de ani.
- Pe bune? - Pe bune.
Să știi că miroase fenomenal.
Clar! Așază-te și nu te mai plânge.
Îmi dai clătitele sau e sclavie?
Ți le înmânez.
- Măi să fie! - Trebuie să guști clătite Jonesey.
Cred că progresăm serios.
Cred că progresăm bine, Lawrence.
- Vreo șansă să deschizi tu? - Sclavie.
- Bună seara! - Nu așteptam pe nimeni.
Salut!
Salut, Omule Alb!
- Trebuie să fii dintre cei buni. - Da.
Armoar și Otoman! Ce?
- Jonesey! - Veniți încoace!
- Știam că ești aici! - Nu mă pot prinde pe mine!
De ei ți-am zis: Armoar și Otoman.
Armoar și Otoman, da... Ethan Allen? Da.
- Da, da. - Unde vă duceți?
Voiam să petrecem noaptea aici, apoi să străbatem mâine 30 km,
până la o casă din Joplin.
Sunteți bineveniți să rămâneți la noapte. Normal.
- Mulțumim. - Dă-o naibii! Stați cât vreți.
- Luați-vă o vacanță lungă! - Pe bune?
- Pe bune. Ascultați-l pe Jonesey. - Ce?
- Mulțumesc, Jonesey. - Otoman, intră și ridică-ți picioarele!
- Nu e nevoie să-mi repeți. - La masă!
- Ai auzit, Otoman? - Mâncare, odihnă la picioare! Da!
Ia uite! Lawrence mai are trei halate din astea. Mă ocup eu. Stați liniștiți!
Jonesey, dar ce umezeală e aici!
- Ți-am zis. - Armoar!
Am un bolovan mare în fața hambarului.
Oare mă poți ajuta să-l mut dimineață?
Sclavie?
Da, desigur.
1903 KITTY HAWK, NORTH CAROLINA
În 17 decembrie 1903, în Kitty Hawk, Carolina de Nord,
inventatorii americani Wilbur și Orville Wright au reușit
primul zbor controlat cu un aparat de zbor autopropulsat.
Cu Wright Flyer.
Zborul a durat 12 secunde, pe o distanță de 36,5 metri.
Toate au un început.
Frații Wright au dat startul erei zborului.
Dar a existat un al treilea frate Wright,
neglijat, pe bună dreptate, de manualele de istorie.
Prinde tot avionul! Și pe unul dintre noi.
- Trei, doi, unu... - Ne prostim...
Gata!
Și una seriosă, să stăm așa.
- Alo! Orville! Wilbur! - Exact. Da!
- Rahat! Du-te! - Dă-te la o parte!
- Du-te! Pornește-l! - Bun.
Ce se întâmplă? Ce faceți?
- Te așteptam. - Te așteptam pe tine.
- Nu părea. - Nu, nu.
Trebuie testat tot echipamentul, să fim siguri că merge și e pregătit.
Și tu ești ultimul element al ecuației.
- Serios? - Da.
Păreați gata să decolați, băieți.
- Nu e destul vânt. - Deloc.
- N-am decola fără tine. - Nu.
Suntem frații Wright.
- Da! Hai, urcă! - Hai!
- Poți sta aici. - Aici?
- Da. - Da. Stai jos!
- La mijloc? - Da.
Fix la mijloc, amice.
- Cum? E groaznic. - Fratele preferat.
- Va fi minunat. - Nu e deloc confortabil.
- Te poți lăsa pe spate, dacă vrei. - Nu vreau la mijloc. Lasă-mă la capăt!
- Trebuie să manevrez chestia. - Iar eu, motorul.
- Stai tu la mijloc. - Nu pot. Sunt claustrofob.
- E ultimul loc. - Nu înțeleg de ce există loc la mijloc.
De ce un loc mult mai nasol ca restul? Stricați o invenție minunată.
Trebuie să pui asta sub scaun.
- De ce? - Pentru siguranță.
Ce siguranță? Stau pe o ladă de fructe.
Orice bagaj de mână stă sub scaun.
- Acolo îi e locul. - De ce nu în poală?
- E foarte periculos. - Nu.
L-am creat ca să încapă geanta acolo.
- Bine... - Nu în poală.
- Știi... - Bine.
- Sunteți mulțumiți? - Da. Arată bine.
- Suntem gata de plecare. - Mă simt în siguranță!
Slavă cerului că bagajul e sub scaun!
Acum poți folosi mâinile dacă sunt probleme.
- Ai mâinile libere. - Te poți sprijini.
Poți face așa...
- Sau așa. - Așa.
Apoi în felul ăsta. Te sprijini cu mâinile.
Bine, am prins ideea.
- În regulă. - Bine?
- Acum suntem gata de decolare. - Am prins ideea.
- Gata? - Trebuie să spun... Nu sunt prost.
Cred că voiați să decolați fără mine.
Și știi, Wilbur, că ți-am salvat viața.
Îmi ești dator ca măcar să mă aștepți.
Când mi-ai salvat viața?
Te înecai și ți-am întins o vâslă. Te-am salvat.
Probabil reușeam singur. Dar mulțumesc.
- Nu reușeai! Plângeai, țipai. - Nu plângem.
Era apă din lac. Nu țipam.
N-o să uit niciodată țipătul ăla. A fost jenant.
N-o să uiți multe lucruri inventate.
Mă bucur că decolăm împreună. Va fi un zbor minunat.
Sunt gustări?
Ce? N-ai mâncat?
- Dă-i o gustare! - Am urcat în avion. Nu-s gustări?
- Să bage orice în gură. - Am alune.
- Doar alune? - Ia alune!
- E mâncare de circ. - Nu. Gustă!
Să decolăm până nu devine și mai ciudat.
Gata, domnilor? Puneți-vă ochelarii!
- Gata de plecare? - Am pornit.
- Contact. - Contact.
Contact.
Gata!
Bun, merge ca uns. Frumos.
Probabil e de rău.
- Da, da... - Face chestia aia.
- Stai să-l opresc. - Ce e?
- Unde e Colby? - Colby?
- Salut! - Uite că vine.
Cred că e tot biela aia.
- Fă-te comod! - Va dura.
- Se ocupă Colby. - Bine.
Se ocupă. Are o cheie. Nu! Așteptăm aici.
- Așteptăm în avion. - Cum? De ce?
- Nu putem debarca. - N-am mai auzit asta.
- Glumești? - E opusul îmbarcării.
Trebuie să așteptăm aici până rezolvă problema mecanică.
- Debarcare? - Siguranța e pe primul loc.
Suntem la sol. Nu e vorba de nicio siguranță!
Trebuie să aștept în avion indiferent cât durează?
- Da. - Dacă ține cinci ore?
Așteptăm cinci ore.
Trebuie să stau la mijloc, cu gustări nașpa?
- Stând degeaba? - Da.
- Cinci ore? Sunteți nebuni? - Asta e experiența cu avionul.
Nu e o experiență bună! E proastă. Cea mai tâmpită regulă auzită de mine.
- Ai încredere, e pentru siguranța ta. - Fă-te comod!
Și să știți că-mi elimin numele de pe invenția asta!
Sunteți doar Orville și Wilbur. Nu vreau să am de-a face cu mașinăria asta.
O să regreți.
- Nu prea cred. - O să regreți.
Apropo, am un cont de reglat cu tine.
Sunt convins. Ce mai e?
Ții minte că am plecat o săptămână. Te-am rugat să-mi uzi plantele.
- Sigur. - M-am întors.
Plantelor le mergea minunat.
Am descoperit că ai făcut sex în casa mea.
Cum ai aflat că a făcut sex la tine?
Erau urme de sex lângă violete! Așa am aflat.
Nu neg, dar nu pot face sex la mine acasă. Acolo e soția mea.
- Cineva trebuie să facă sex și la tine. - Mulțumesc. El nu face.
- Wilbur, mai du-te dracului! - Du-te dracului!
Măi... Calmați-vă!
Mi-ai dat un loc prost, cum ai făcut și la nunta ta.
Fix lângă bucătărie.
Mă loveau toți chelnerii și mă dărâmau când ieșeau.
Te-am pus la masa burlacilor.
Voiai să cunoști pe cineva și te-am pus lângă doamna cea mai frumoasă.
- Avea doar un ochi. - Mai pățești.
Nu era acoperit. Parcă stăteam lângă un ciclop.
Stăteam lângă partea fără ochi și mi-a vărsat supa de roșii în poală.
- Ce vină are ea? - Nu are.
Dar să acopere ochiul lipsă. Să aibă decență față de alții.
- Puteai s-o inviți în oraș. - S-o invit?
Vorbește mereu de tine.
- Vorbește de mine? - Da.
Poate când o mai vezi îi spui să-și acopere ochiul.
Știi ce ar fi frumos să faci?
Îi faci un bandaj pentru ochi și i-l oferi.
- Pare jignitor. - Să faci un cadou?
Știe că poate acoperi ochiul, dar alege să n-o facă!
N-avea bandaj pentru un așa eveniment formal. Cred că asta era problema.
- Fă-i unul împodobit! Poate îl poartă. - Ceva frumos.
- Nu arată rău. - Asta zic.
I-l trimit anonim, prin poștă.
- Și, data viitoare, îl remarci. - Da.
Și cu un bilet: "Frumusețea e în ochiul privitorului".
- Îmi place. Nu e rău. - Știi ce?
- Nu e de lepădat. - E bine.
- Să decolăm! - Gata de decolare?
- Colby, cum merge? - Ne-a dat acceptul.
Am primit acceptul. Punem ochelarii.
- Pornim! - Liber.
Învârte, Colby! Contact!
Baftă!
- Pornim! Bun așa! - Ia te uită!
Va fi minunat!
Stabilizează-l!
Funcționează!
Nu, m-am răzgândit! Nu vreau să merg!
Mi-e rău! O să vomit.
Poftim! Folosește asta!
Ce priveliște frumoasă!
O să mor! Nu, nu! Nu vreau!
LIBERTATE PENTRU MILIOANE
În anii 1950, în timpul Războiului Rece dintre Rusia și Statele Unite,
frica de comunism era omniprezentă.
Panica roșie a atins apogeul când senatorul republican Joe McCarthy,
din Wisconsin, a publicat o serie de dovezi foarte mediatizate,
despre presupusa infiltrare comunistă la toate nivelurile guvernului.
Nimeni nu îndrăznea să se pună cu McCarthy,
ca să nu fie considerat comunist.
Era anchetată chiar și armata SUA,
ajungând la faimoasele audieri McCarthy-armată.
Joseph Welch era consilierul general al armatei.
Înfruntarea sa cu McCarthy, când a pus celebra întrebare
"N-ai pic de decență, domnule?", a fost considerată un moment decisiv
în acest capitol regretabil al istoriei.
Dar, conform lui McCarthy, nu doar el era lipsit de decență.
Având în vedere solicitarea dlui Welch, ar trebui să-i spunem
că în firma lui de avocatură e un tânăr pe numele Fisher...
Mulți ani, acesta a făcut parte dintr-o organizație,
acum foarte mulți ani, care e bastionul legal al Partidului Comunist.
Să nu-l mai asasinăm pe om.
N-ai pic de decență, domnule?
În ultima clipă, nu mai ai deloc decență?
Dacă eu nu mai am decență? Dar tu, dle Welch?
Văd că bei apă dintr-un pahar fără suport, ce pătează o masă frumoasă.
Deci cine nu are decență?
În apărarea mea, dle senator, mi s-a spus că masa e tratată cu rășină epoxidică.
Cred că e și o masă foarte veche.
Dle Welch, afirm că îți pasă la fel de puțin de această masă
ca de caracterul sacru al democrației noastre.
Altfel, ai avea un suport, precum cel adus de mine de acasă.
Ai venit azi cu propriul suport de pahar?
Corect, căci respect lemnul.
Problema e că ai lăsat o pată. În continuare, lași pete.
Și îți mai zic eu cine lasă pete: comuniștii lasă pete.
- Fii serios! - Comuniștilor nu le pasă de o masă.
- Comuniștii nu respectă lemnul. - Solicit dovada.
Vă zic eu cine mai e lipsit de decență.
- Senator Symington? - Da?
Acum câteva săptămâni, ai venit la mine și nu te-ai șters pe covoraș, la intrare.
- Ai intrat cu noroi. E decent așa ceva? - De unde știi?
Nu mă puteai auzi de unde te-am găsit. Erai în birou, în partea opusă.
Auzul meu detectează când te ștergi
la fel de bine cum detectează comuniștii infiltrați în Departamentul de Stat.
Vă zic eu alții care nu se șterg pe încălțări!
- N-o spune... - Comuniștii nu se șterg!
- N-am văzut comunist să se șteargă. - Bun, gata...
Nu găsești covorașe la intrare în Uniunea Sovietică. Karl Marx intra cu noroi.
Engels a scris de asta. Menajera mea e din România.
Mi-a zis chiar ea. Nu există covorașe în țările-satelit.
- A fugit că nu avea covorașe? - Cine ar învinovăți-o?
Apropo de indecență, senatorul Byrd mi-a zis că nu poate veni la grătar,
fiindcă e ziua fiicei lui.
Se pare că fiica lui are 28 de ani.
Un tată nu poate petrece o zi specială cu fiica lui?
Nu când are 28 de ani. Ce să facă, senator Mundt? Să meargă la zoo?
Să se picteze pe fețe? Să urce pe ponei? Să ia înghețată?
Vă spun, domnilor, e lipsit de decență.
Apropo, dacă pot continua, când am fost împreună la toaleta Senatului,
s-a confirmat că senatorul Dirksen nu folosește săpun
când se spală pe mâini.
Vă zic eu cine altcineva nu folosește săpun.
- Dacă aș ghici... - Comuniștii.
- Așa e.
Menajera mea româncă, Lenka, mi-a zis tot despre comuniști.
Că nu poartă haine în casă.
N-au pic de rușine sau decență.
Ocazional, umblă și ea prin casă fără haine.
- Bun... - Și trebuie să-i reamintesc
că e în America, unde purtăm haine.
Mai vreți indecență?
Comisia de Căi și Mijloace a fost săptămâna trecută la prânz la Old Ebbitt,
iar senatorul Potter a dat el comanda pentru toată masa,
de parcă el prezida.
Îi sună cunoscut cuiva? Vă mai zic eu cine mai prezidează.
Se numește Nikita Hrușciov
și e președintele Partidului Comunist din Uniunea Sovietică!
Nu se decidea nimeni.
Dacă nu comandam eu, eram și acum la prânz.
N-am primit nimic pe placul meu. A comandat pește.
Halibut scârbos, oribil, împuțit.
Era specialitatea casei. Foarte recomandat.
Foarte recomandat de un chelner cu o cămașă foarte roșie.
- Identificăm comunismul după culoare? - Fix așa.
Și cum rămâne cu Moș Crăciun?
Am îndoieli în privința lui Moș Crăciun, care împarte cadouri
din casă în casă, strânge informații
și le folosește împotriva americanilor decenți.
E dus.
Se pare că orice îți displace poate fi comparat cu răul din comunism.
Nu-mi prea place când vecinul își lasă
câinele să se ușureze în curtea mea.
Nu cred că e un câine comunist.
Nu e de râs. Facem o muncă tare importantă.
În plus, l-am văzut chiar pe senatorul Potter luând un pumn de mentosane
la un restaurant, dintr-un bol de lângă casă.
Există un cod de onoare, dle senator.
Mentosanele nu erau doar pentru mine. Le împart cu personalul.
Să bagi labele alea mari, jegoase în niște mentosane
nu e ceva încurajat de restaurant.
Dle senator Potter, aveau ambalaje individuale?
Nu erau ambalate, dar m-am spălat pe mâini. Nu ca Dirksen.
Ai întrebat casierul dacă poți lua un pumn de mentosane?
- E de la sine înțeles. - Ba nu.
E câte un mentosan de persoană.
Câte un mentosan de persoană.
- Nu scandează nimeni asta. - Nu scandează cu tine.
Nu scandează nimeni.
Dle senator Potter!
Nu mai trebuie să-ți spun că, dacă erai la Moscova,
te închideau fiindcă ai luat mai multe mentosane decât aveai alocate.
Îți taie mâinile. Îți taie degetele.
Îți taie picioarele. Rămâi ciung.
Un exponat la circ. S-o lăsăm așa!
Mai are cineva probleme în a ține pasul?
Nu!
Eu le-am făcut cunoștință senatorului Kilgore și congresmanului Sullivan
și mă trezesc că merg fără mine la un meci de baseball.
- Nu e decent. - Și ce?
Nu se cunosc destul de bine încât să se ducă singuri,
fără să mă includă.
Eu sunt catalizatorul, liantul.
M-au exclus în mod deliberat, dar nimeni nu simte șicanele ca Mitraliorul Joe.
Poate aveau de discutat ceva ce nu te privea?
Da, de exemplu, să răstoarne guvernul Statelor Unite.
Fii serios!
Ironia e că au făcut asta la un joc de baseball,
cea mai americană activitate, unde ești liber să strigi lucruri
cum ar fi "Ești nașpa! Ești de rahat! Du-te dracului! Mori odată!"
Încearcă să zici asta la Moscova și vezi ce pățești.
Și tu spui, dle Welch, că eu n-am decență.
Aș zice și să te prinzi de aluzie.
Nu prind aluzia ta.
Eu sunt plin de distracție și râsete.
Vrei să mai știți cine nu mai are decență?
- Nu prea. - Când un gras mănâncă
ceva cât de cât sănătos, vorbește întruna de asta.
Am mâncat salată la prânz, dar nu mă laud cu asta.
- Ce tâmpenie... - M-am tuns săptămâna trecută.
N-a zis nimeni nimic. Decent e să remarci o tunsoare.
Dle senator Goldwater, dacă apeși butonul de la lift
nu vine mai repede.
Și toți bărbații însurați
care se tot laudă că fac sex cu soțiile, ce mare lucru?
De parcă ar fi o mare realizare.
Și ce? E ridicol.
- Eu fac sex mereu cu soția. - Ce faci?
În multe poziții, unele chiar înjositoare.
Și face tot ce vreau. Are multe costumații.
Dar nu mă grozăvesc cu asta.
Dle senator, ești conștient că audierile sunt televizate,
iar soția ta sigur se uită.
Vai...
Nu, nu. Glumesc. Glumesc!
Bun, eu... Scumpo! Jeanie! Știi ce părere am despre tine.
N-am vorbit deloc serios. Am glumit. De impresie.
Nici nu-mi pasă de comunism.
Scumpo, te rog, nu te supăra pe mine! N-am vrut să zic nimic.
Doar m-a luat valul. Știi ce pățesc!
Jeanie, îmi pare tare rău! Rău de tot!
Traducerea: Luciana Brad