ЖИВОТЪТ, ЛАРИ И СТРЕМЕЖЪТ КЪМ НЕЩАСТИЕ
Нещо като история на Америка
Дюи побеждава Труман
Вечерта на 16 април 1775 г.
възлагат на Пол Ривиър да иде до Лексингтън, Масачузетс,
и съобщи, че британските войници, разположени в Бостън,
се канят да нахлуят в провинцията северозападно от града.
Ривиър тръгва на кон
и след като едва избягва да го заловят край Чарлстън,
той сменя маршрута си и язди през Медфърд,
да предупреди колонистите за нападението.
Сещате се. "Британците идват! Британците идват!"
Смелото препускане на Ривиър спасява живота на мнозина
и несъзнателно погубва живота на други.
Британците идват! - Трябва да бягаме!
Британците идват! Британците идват!
Боже, помогни ни! - Британците идват!
Да побързаме. - Бягайте! Бягайте!
Спасявайте се!
По дяволите! Британците идват!
Хей, британците идват!
Мили боже! Елсбет! Елсбет!
Какво става? - Британците идват.
Какво? - Британците идват!
Трябва да се махаме. - Къде ще идем?
Не знам. - Може да идем при сестра ми в Ипсуич.
При сестра ти? - Да.
Не, тя е ужасна пуританка, няма да идем там.
Преди всяко ядене казва молитва 45 мин.
Не знам за какво е благодарна, половината й деца са мъртви.
Но й останаха пет живи. - Добре, отиваме при нея.
Добре. - Събери си нещата.
Да взема ли морковите?
Да, добри са за лека закуска. - А яйцата?
Яйца на път с кон? Луда ли си?
Взимаш си колекцията от пера?
Това не са птичи пера,
я пера за писане. Събирам ги от момче.
Това бе в ръцете на Джон Уинтроп, когато умря от плеврит.
Намери място и за мама. - Няма да го взимаш.
Това е сватбеният й портрет, била е на 25.
Тази жена е чудовище. - Ще влезе в куфара ти.
Позволи ми да взема мама.
Моля те! Тя е мъртва! - Разкарай тая проклетия!
Остави я тук. Нямаме нужда от това в каруцата.
Знаеш ли кое е дразнещото в теб?
Не споменавай биенето ми на масло.
Сериозно? - Да.
Ти си най-лошият бияч на масло в света.
Не можа да разбиеш масло да спасиш живота си.
Как смееш?
Никой не разбива масло като мен. Аз съм най-добрият.
Бъркам по посока на часовниката стрелка и го бия.
Все по-бързо бия маслото.
Майка ми каза да се омъжа за теб, нищо че маслото ти горчи.
Не е горчиво, а по-хубаво. - Горчивото не е по-хубаво.
Горчивото е по-хубаво. - Никой не харесва маслото ти!
Като стана дума, гълъбът ти е пепеляв.
Гълъбът ми? Всички го обичат.
Никой не го обича и знаеш ли какво?
Заради него не ни идват гости.
Не го понасят.
Трябва да видиш израженията им.
Мръщят се и им се повдига. Призлява им.
Знаеш ли защо не идват? Защото си досаден.
И затова не те поканиха на чаеното парти с Майкъл Фини.
Каза, че говориш само за работа.
Защото работата ми е много интересна.
Правиш бурета. - Да.
Те са интересни. - Никой не ги намира за интересни.
Не са интересни за теб, понеже не ги разбирпаш.
Буретата са твърде сложни за теб.
Не е лесно да направиш буре. - Нима?
Трудно е да наредиш дървени дъги в кръг?
Мислиш, че е лесно да сглобиш кръг?
Личи колко си глупава. - Лесно е да извиеш дървени дъги.
Те са от дърво,
а дървото е кръгло!
И е широко колкото буре!
Нямам време да споря, да оставим това.
Да съберем вещите. - Добре.
Ще взема някои гравюри. - Да, добра идея.
Какво е това? Какво държиш? - Нищо.
Щом е нищо, защо не го показваш? - Ако беше нещо, щях.
Но е нищо. Защо да го виждаш?
Нищо или нещо, искам да го видя!
Защо имаш рисунки на гологръди индианки?
Обяснението е много просто.
Започвам бизнес с масло
и исках да сложа рисунката на буркана.
Не знаех, че ще е гола.
Защо ще слагаш рисунки на голи индианки машпи на маслото си?
Машпи? Те са ирокезки, не съм дивак.
Какво общо имат с маслото?!
Грешката е моя. - Какво става?
Съжалявам.
Британците не идват.
Не идват. - Какво?
Сгреших, съжалявам. - Какви ги дрънкаш?
Не идват насам.
Отправили са се към Конкорд. - И за какво беше цялата глъч?
Препускаше по хълма и крещеше:
"Те идват, те идват, те идват".
Това чух, така ми казаха. - И кой ти каза?
Някакви мъже. - Кои?
Готини мъже. Чули, че британците идват,
и искаха да уведомят хората.
Аз ги подочух и им казах, че с радост ще го сторя вместо тях.
И ми разрешиха да го направя.
Значи твои познати ти казаха за британците
и ти реши доброволно да съобщиш на всички?
Това ли стана? - Да, те са готини пичове.
По-добре да бе крещял, че британците може би ще дойдат.
Те идват.
Но не идват тук.
Ще им кажеш ли, че си сгрешил? - Не.
Защо не? - Те са готини пичове.
Няма да кажа: "Пичове, сгрешихте. Британците не идват насам".
Няма да се мотаят с мен, ако го направя.
Ривиър. - Какво?
Знаеш ли какво ми причини?
Прецака ме жестоко. Благодаря.
Браво, Ривиър. - Извинявам се.
Но не съм отговорен за живота ти.
Британците няма да идват!
Извинявам се на всички. Грешката бе моя.
Британците няма да идват.
Забавна история.
Много забавна.
Този...
Този Ривиър яко се издъни.
Изкукуригал е.
Оказва се, че британците не идват.
Можеш ли да повярваш?
Не идват.
Да. Всичко това...
Сещаш се.
Знаеш ли, можем за разопаковаме
и да възобновим прекрасния си живот тук.
Както и да е, какво има за вечеря? Дано е гълъб.
Тексас
Тексаската революция е бунт на американските заселници
срещу мексиканското правителство.
На 23 февруари 1836 г. Дейви Крокет, Джеймс Боуи
и малък гаризон от около 200 тексаски доброволци
са обсадени от мексиканска армия от 2-3000 войници
начело с ген. Санта Ана.
Стълкновението става известно като Битката при Аламо.
Всички защитгници са убити
и превъзхождани десетократно,
те нямат почти никакъв шанс за победа.
Като изключим това,
възможно е причината за провала при Аламо да е съвсем различна.
Първата ни задача е да укрепим източната стена.
Да, източната стена трябва да се укрепи.
Да, полк. Травис каза да вземем всички муниции
и да ги струпаме в района на площада.
Травис. - Знам.
Прави се на голям шеф. - А ние вършим всичко.
Седят си в стаята по цял ден и раздават заповеди.
Пръста си не мръдват.
Не знам какво изобщо правят. - Ти вършиш всичко.
Да, погледни ме! - Нека те питам нещо.
Тук няма външен клозет. Имаш ли си място?
Да, но не ми харесва.
До пекановите дървета е.
Минавам през кактусите.
Обикновено е това дърво. - Да, проучих го.
И ти ли си имаш място? - Да.
Къде се намира? - Ами...
Кажи ми в коя част е горе-долу.
Само това ще ти кажа, друго не ме питай.
В северния край, някъде...
Няма да го откриеш. - На север от кактусите ли?
Забрави, край. Ще ти кажа само едно.
Няма да намериш по-хубаво място.
Сериозно? - Фантастично е.
При разклона на реката ли е?
Там тревата е по-гъста. - Приключих.
Няма да споделиш мястото си за изхождане?
Дейви, знаеш колко много те ценя.
Но не ще откриеш къде е мястото.
Няма ли да ми кажеш?
Няма да ти издам мястото ми за изхождане.
Никога няма да го откриеш. - Моля те, Лари!
Аз се изхождам там,
в дупка, подобна на шестия кръг от Дантевия ад.
И в...
Какво? - Може ли един въпрос?
Разбира се.
Току-що осъзнах, че никога не съм те виждал без шапка.
Тази шапка ли? Не си ме виждал без нея?
Нито веднъж. - Харесвам я, отива ми.
Познавам те от 9 м., нали?
Да. - Никога не я сваляш.
Свалял съм я. - Наистина ли?
Не си ме виждал. Свалям я вечер.
Едва ли някой те е виждал без нея. Питал съм хората.
От енот ли е? - Да, от енот е.
Отвратителен мършояд.
Как го слагаш на главата си? - Находчиво животно е.
Храни се с боклуци. - Ще ти кажа за шапката.
Придава завършен вид на тоалета.
Дори като отидохме да плуваме, ти беше с шапката.
Не обичам да съм прекалено на слънце. - Въпросът е,
че явно криеш нещо. - Нищо не крия.
Нима? - Нямам какво да крия.
Да ти разкажа ли нещо? Срещнах една жена.
Бях с шапка. Направих добро впечатление. Видях я пак на другия ден.
Бях без шапката.
Тя видя това
и бе доста разочарована.
Искам да кажа,
че тя помисли, че съм я заблудил някак, като бях с шапката си.
Не ми харесва намека ти. Аз съм отворена книга.
Какво има под шапката, Дейви? - Глава.
Какво има на главата? - Коса.
Искам да я видя. - Това е моята визия.
Шапката, ресните. - Разбирам.
Убих мечка, като бях на три. Шапката е от нея.
Не лъжи, че си убил мечка на три.
Не лъжа. - Не си убил мечка.
Не ме баламосвай.
Няма да се вържа. - Бях на три и половина.
Да, добре. - Убих мечка.
Сигурно вече е била мъртва.
Не беше мъртва.
Умираше.
Не казах, че е било евтаназия,
а че съм убил мечка.
Убил си мечка тригодишен и не си плешив.
Под тази шапка има коса.
Нека я видя.
Искаш да видиш какво има под шапката?
Ето. Известен съм с бързината си. Какво?
Полека, Дейви. - Ще те изкормя
и ще те нося на следващата си шапка.
Спокойно, Дейви.
Успокой се.
Ти не си плешив.
Не си плешив.
Радвам се, че го изяснихме. - Сър, мексиканската армия идва.
Колко са? - Поне 2000, ако не и повече.
2000.
Ние сме 200, превъзхождат ни десетократно.
Кажи на полк. Травис, че ще се бием до последния човек.
Да, сър.
Какво беше това?
Казах, че ще се бием до последния човек.
Мислех за казаното от теб. Мъдро ли е?
Тук сме и трябва да браним Аламо.
Ако всички умрем,
какъв е смисълът?
Защо просто не развеем белия флаг и да си вървим у дома?
Ще ни сметнат за страхливци. - Пука ли ти?
Трябва да умрем тук с чест!
Ще изляза и ще окуража хората ни.
Хайде, разгромете ги!
Съжалявам.
Той е плешив.
Главата му лъщи.
Сериозно, вижте го. Няма никаква коса.
Кой е това?
Боже, Крокет е плешив!
Крокет е плешив. Крокет е плешив!
Затова никота не си сваляше шапката.
Наистина е плешив.
Не мога да атакувам.
Дейви Крокет се бие като гърмяща змия.
Дори да сме десет хиляди, няма да го победим.
Не знам какво да правя.
Генерале! Спрете всичко!
Сеньор! Почакайте!
Генерале!
Генерал Санта Ана, задръжте!
Успокой се, войнико. Какво става?
Генерал Санта Ана, той няма коса.
Кой няма коса? - Крокет.
Той винаги носи шапка от енот.
Защото е плешив!
Плешив? - Да.
Крокет е плешив? - Да, плешив е!
Мъж с коса не преследва плешив мъж.
Никога. Той няма коса, нищо няма.
Няма нищо. Той не е мъж!
Плешивият мъж е смешен!
Плешивият мъж е клоун!
Да, клоун!
Плешивият мъж е провал.
И затова...
Атакувайте Аламо!
Ще повярвате ли, че едва през 1920 г.
жените в САЩ печелят правото да гласуват?
Приемането на 19-ата поправка е кулминацията на десетилетилетна борба
от суфражетки като Сюзан Б. Антъни.
През 1869 г. заедно с Елизабет Кейди Стантън
тя основава Асоциацията за избирателно право на жените,
отстояваща правата на жените да гласуват,
да имат собственост и равен достъп до образование.
Сюзан Б. Антъни постоянно среща присмех и женомразство,
но не се поколебава в предадеността си към каузата за равни права.
Приятел или враг, тя се застъпва всеки да участва във вземането ва решения.
1884 - Рочестър, Ню Йорк Домът на Сюзан Б. Антъни
Но има хора, до които тя не би искала да седи.
Прекрасно е да видя всички ви на трапезата ни.
Благодаря ви, че дойдохте. Означава много за мен.
Сюзан, благодарим ти. - Благодарим за поканата.
Алфред. - Изглежда чудесно.
Благодаря за поканата. - И аз благодаря, Хърбърт.
Благодаря, лельо Сюзан. - За нищо.
Разбира се. - Много мило.
Какво? - Благодарих ти, че дойде.
Очаква се да отвърнеш на жеста. - Повдигна интересен въпрос.
Ако се замислиш, това връщане на жеста е ненужно,
защото не ти ме покани.
Красивата ти сестра Едит го направи и аз я ухажвам.
Правилната дума ли е? - Да.
Ухажвам я. Тя ме покани.
Ще ти кажа нещо, Сузи. - Сюзън.
Ето какво ще направя.
Понеже тя ме покани,
ще й благодаря на 90 процента.
Виж как ще го направя.
Много благодаря, че ме покани.
Пак заповядай. - На теб ще благодаря на 10 процента.
Благодаря. - Беше чудесно.
Справедливо е. - И удачно.
Да се насладим на вечерята. - Благодарим.
Аспержите в салатата са отгледани в градината на Едит.
На сестра ти? - Еха!
Благодарим, Едит.
Много са вкусни. - Тя има специален подход към зеленчуците.
Обичам да помагам на нещата да растат. - И още как!
Струва ми се, че не ядеш.
Има ли нещо? - Да.
Не съм гладен, обядвах късно.
В колко часа? - В четири.
В четири? Защо ядеш в четири, като знаеш, че ще си на вечеря?
Бях много гладен, а съм слаб.
Да, беше гладен.
Можеше просто да хапнеш крекер или подобно.
Да, Сузи, идеята беше такава. - Сюзън.
Сюзън, това възнамерявах, но нямахме крекери вкъщи.
Всички имат крекери вкъщи. - Вие имате ли?
Разбира се. - Обикновено и аз имам.
Но сега нямах. Крекерът е най-важен за закуска.
И си направих сандвич. - Сандвич?
С грилован лук отгоре.
Той обича трилован лук. - Нарязах го на четири.
Щях да хапна едно парче, но станаха две парчета,
после три и...
Познато ми е. - Съжалявам.
Явно си човек с малко самоконтрол.
Ще ти кажа нещо.
Всяка минута до тази жена, без да я докосвам,
проявявам голям самоконтрол.
Значи няма да ядеш нищо?
Вероятно не. - Защо изобщо дойде?
Първо, няма да съжалявате за присъствието ми.
Допълнение ли съм тук? - И още как.
Не всеки ден ще срещнете човек като мен.
Несъмнено. - Мога да предложа много, освен ядене.
Как са ястията ви? Емили? - Вкусно е.
Да. - Благодаря.
Сериозно? - Вижте тази малка вилица.
За какво служи? - Това е вилица за салата.
Защо е по-малка от вилицата за основното ястие?
Защо ядем в чинии и ползваме ножове?
Зашо пием от чаши? Защото така се прави.
Някои неща не са по правилата и са безсмислени.
Мисля същото и за избирателното право. Понякога нещата трябва да се променят.
Да. - Абсолютно.
Какво ще кажете за следната теория?
Трябва да ползваме голяма вилица за салатата,
та да ядем повече и да сме по-здрави.
Малката вилица трябва да е за основното, та да ядем по-малко.
Видяхте ли каква промяна направих? - Иновация.
Много си умен.
Гениално.
Той каза нещо много вярно.
Погледнете ножовете, един размер са.
Напълно еднакви.
Да, еднакви са. Кой друг ще предложи смяна на вилиците? Никой.
Все едно вечеряме с учен. - Аз съм допълнение.
Къде другаде ще чуете подобни коментари?
Не и от тези двама досадници.
Не бих се сетил за нещо подобно.
Господата, които споменаваш, са достойни граждани.
Алфред е най-големият собственик на мелница в западен Ню Йорк.
Наели сме над 1200 деца.
Да вдигнем тост.
Едит? - Да.
Къде е виното?
Тостът е с вода. - Това е вода?
Аз не пия. - Ако имаше вино, щяхме да се отпуснем.
Тук практикуваме въздържание.
В движението за въздържание... - Да, въздържание.
...алкохолът е зло, което трябва да се изкорени.
Живеем осъзнат живот.
Май много се забавляваш.
Да, забавлявам се! Прекарвам си чудесно.
Виждаш ли колко е несправедливо?
Само защото не обичаш да плуваш, никой не може да влезе във водата?
Моята къща, моите правила. - Ще има ли портвайн след вечеря?
Не, Хърбърт. - Нито шери?
Въздържание. В този дом считаме,
че алкохолът е зло.
Сигурно го виждаш в мелницата. - Да, проблем е.
Децата пият там. - И много плачат.
Подкрепяш ли децата да пият в мелницата?
Мразя децата толкова много, че не ми пука какво правят.
Сюзън? - Да, мила?
Не сме коментирали новото изобретение,
което си инсталира - електричеството.
Тези фенери и полилеи са толкова красиви.
Не знам,
но има нещо в блясъка на свещта, което все още ценя.
Харесвам телешката лой и восъка.
Аз вярвам в прогреса. - Да, и е по-надежден.
По-надежден от восъка и пламъка? - Дяволски си прав.
Как се казваше? - Хърбърт.
Добре, Хърбърт.
Исках да го запомня,
ако случайно се засечем отново,
защото няма да е планирана среща.
Накъде биете, сър?
Електричеството е най-великото изобретение.
И аз трябва да си инсталирам. Кой е майсторът ти?
Не помня. - Сериозно, не помниш?
Наистина ли не помниш?
Едит, искам да говоря с теб за соса.
Моля те, ела в кухнята. - Извинете ни.
Вижте тази жена.
Виждали ли сте такава красота? - Прекрасна е.
Не е за вярване, че тези двете са се пръкнали от една утроба.
Едната сигурно е осиновена. - Искам питие.
Така ли? - Определено.
О, калпазанин такъв! - Лорънс.
Какво ти става? Защо доведе този идиот?
Много го харесвам, а ти си твърде строга с него.
Не съм, но нещо в него не е наред.
Много е умен. Идеята му за вилицата бе гениална.
Я стига! По-зле е от цирковия артист, дето доведе миналия път.
Не споменавай името на Карл Гълчата на саби.
Добре, прекалих.
Лорънс беше прав.
Аз го поканих. Трябваше да благодари на мен, не на теб.
Добре, ще опитам да го приема.
Ще съм толерантна заради теб.
Благодаря ти, Сюзън. - Какво да те правя?
За новия ми любим гост на вечеря. - Какво правиш, по дяволите?!
Това алкохол ли е? - Не, селитра.
Селитра, друг път!
Помага ми да овладея нагона си.
Иначе не знам какво бих сторил с горката жена.
Едит! - Извинявай, Сюзън.
Ти й влияеш ужасно.
Не всички сме перфектни като теб, Сюзън.
Помага и на жените. Представи си привличането между нас.
Добре, нека продължим.
Не искам да си го представя.
Сюзън, готова ли си за срещата с Конгреса?
Много съм развълнувана.
Изготвихме поправка, която ще представим пред Конгреса,
за правото на жените да гласуват!
Да, браво!
Ха-ха!
Чухте ли я?
Слушате ли? - Да.
Беше добро. - И забавно.
Какво му е забавното? - Не говориш сериозно.
Напълно сериозна съм.
Дадох живота си за тази кауза. - Това е тъжен ден.
Абсурдно е на пръв поглед.
Жените не могат да гласуват.
И защо да не могат да гласуват?
Правим ви услуга, като не ви позволяваме да гласувате.
Мъжете и жените са създадени равни от Бога.
Да. - Трябва да имаме равни права.
Да. - Недей така, Сузи.
Сюзън. - Стига, Сюзън.
Защо жените да не могат да гласуват?
Да, Лорънс. Защо?
Имам идея.
Хрумна ми нещо.
Твърдя следното за правото на жените на глас.
Ако една жена е привлекателна и способна да заплени мъж,
то тя не бива да гласува.
Красива жена като Едит трябва да си стои вкъщи,
да готви и да се грижи за децата.
Но други жени,
които нямат никакво влечение към противоположния пол -
мъжкарани, злобарки, вещици и стари моми,
те трябва да имат право да гласуват.
Добър компромис. - Звучи логично.
И кой ще вземе решението? - С радост ще го направя.
И защо ти? - Може да бъде всеки мъж.
Всеки далновиден мъж.
Ужасно съжалявам, скъпа, но не можеш да гласуваш.
Благодаря ти. - Елинор, и за теб се отнася.
Марта, ти също. - Прекрасно.
Клара, съжалявам.
А ти, Сюзън.
Ти...
Ти можеш да гласуваш. - И защо?
Ами защото... Сещаш се.
Благодаря за разрешението ти, но нямам нужда от него.
С Елизабет Кейди Стантън изготвихме поправката
и се надяваме повечето мъже в Конгреса да не мислят като теб, Лорънс.
Прекарваш много време с тази Елизабет Кейди Стантън.
Много сме близки, работим заедно от години.
Да, много сте близки. - Тя ми помогна за поправката.
Някой ще каже, че сте твърде близки.
Струва ми се, че е време да си тръгваш, Лорънс.
Нека гласуваме. - Добре.
Кой смята, че Лорънс трябва да си ходи?
Само мъжете могат да гласуват.
Едит, прости ми,
но мисля, че трябва да се разкараш от дома ми, Лорънс!
Наял си се, преди да дойдеш, вилиците не ти харесват,
храната не ти харесва, пиеш и не искаш жените да гласуват.
В тази къща жените имат право на глас.
Разкарай се! - Гониш ли ме?
Пръждосвай се!
Добре, тръгвам си, Сузи.
Хайде, Едит. Да вървим.
Съжалявам, Лорънс.
Тя ми е сестра.
А сега се разкарай!
Добре.
Може би сега ще се насладим на вечерята.
И така... Пак се връща.
И още нещо, Сюзън Б. Антъни.
Не ми казвай какво означава буквата "Б".
Малка вилица, ти!
Вън!
На 20 юли 1969 г.
Нийл Армстронг и Едуин "Бъз" Олдрин са първите хора, които стъпват на Луната.
Пръв е Армстронг,
който произнася прочутата фраза "Една малка крачка за човека,
един огромен скок за човечеството."
Това е върховно постижение в човешкото изследване,
станало още по-изумително,
защото те се носят из космоса четири дни в миниатюрна метална капсула,
контролирана от компютър на НАСА,
милион пъти по-малко мощен от смартфоните ни.
По време на пътуването Нийл и Бъз поддържат постоянна комуникация
с наземния контрол в Хюстън и новите записи, пуснати наскоро,
показват пътetшествието им в различна светлина.
Височината е 6400 м, всичко изглежда добре.
Хюстън, дайте данни за алармата в 12:02.
Всичко изглежда добре, Нийл. Височината е 6400 м.
Всичко е наред, Орел. - Прието.
Какво взе на екипа по изстрелване за подарък?
Какво? Подарък на екипа по изстрелване?
За какво говориш? - Аз им взех стикове за голф.
Купил си им подарък? Сериозно?
И защо? - Ами те ни пращат на Луната.
Аз нищо не съм им взел. - Няма проблем.
Не, ще ме сметнат за скъперник
или неблагодарник.
Сигурен съм, че не го мислят. - Струва ми се странно,
че ти си им взел нещо, а аз не.
Ще говорят за това.
Като те канят на вечеря, с празни ръце ли отиваш?
Да.
Е, това е лошо. - И защо е лошо?
Ако трябва да спра по пътя, за да купя нещо,
ще ми се отще да ходя.
Дори не ме кани. - Не го направих с умисъл.
Беше просто хубав жест.
Да, точно за подобни неща никога не се сещам.
Трябва някой да ми каже за жестовете си,
та да ги повторя.
Не се сещам да ги направя.
Подарък за екипа по изстрелване.
Височина 1280 м.
Готови сте за кацане, край.
Прието, готови за кацане. 1220 м.
Нищо нямаше да ти стане да ми кажеш. Не разбирам защо не ми каза.
Вземи им подарък на връщане. - На връщане?
Да, нещо от Луната. Някакъв камък.
Камък? - Да.
Луд ли си? Събирам камъните за себе си.
Всеки камък от Луната ли ще запазиш?
Да, ще събера много камъни.
Много.
Ще ги гълташ ли? - Нося си торба за пране.
Торба за пране за камъните? Не е много научно.
Ще ги сложа вътре, все пак са лунни камъни.
Не са тествани.
Можем да спечелим милиони от тях. Бъди умен.
Можеш да спечелиш милиони и от публични изяви.
Не е нужно да носиш куп камъни от Луната, за да ги продадеш.
Добре, не казвай нищо повече. - Извинявам се.
Не исках да те разстроя. - Това ме вбесява.
Съжалявам. - Не го мисли.
Да спрем за малко.
Ще стъпим на Луната. Еха!
Ще стъпим на Луната! Ще стъпим на Луната!
Ще стъпим на Луната!
Готови за кацане, 915 м.
Прието, спускаме се с 915 м. - Радарните данни са добри.
Приближаваме, всичко изглежда добре.
Впрочем хрумна ми една хубава фраза,
като стъпя на Луната за първи път.
Какво имаш предвид?
Ще съм първият човек, стъпил на Луната.
Трябва да кажа нещо дълбокомислено и внушително.
Май знам какво. - Кой каза, че ти ще стъпиш пръв?
Те. - Кои те?
НАСА, екипът по изстрелване.
Значи ти ще стъпиш пръв на Луната?
Никой не ми каза за това. - Казаха на мен.
Не ти ли казаха? - Не.
Както и да е, как ти се струва?
"Една малка стъпка за човека,
един огромен скок за човечеството."
Скапано е.
Ужасно скапано. Отвратително е.
Какво говориш? - Банално е.
Мога да измисля нещо много по-хубаво
от скучното "една малка стъпка за човека".
Нима? Давай тогава.
Ще ми хрумне насън. - Кажи нещо, щом моето не ти харесва.
"С мен до Луната полети, нека пея сред онези звезди."
Като песента. - Каква песен?
"С мен до луната полети". - Има такава песен?
На Синатра. - Не съм я чувал.
Не си чувал песента, но цитира текста перфектно.
Защо не запееш "Летен вятър"?
"С мен до луната полети...
Нека видя как изглежда пролетта на Юпитер и Марс."
Да, прав си, по дяволите. Песен е.
Може да кажеш следното:
"Успея ли тук, ще успея навсякъде".
Ами това? Ще взема един камък.
Ще се престоря, че го ям.
Гауда! - Гауда?
Да, гауда. Сиренето.
Ясно, схванах. - Смешно е, нямаш чувство за хумор.
Ти си такъв, нямаш чувство за хумор.
И сто шеги да кажа, не схващаш нищо.
Моля? - Да бяха помолили мен за фразата.
Аз съм креативен. - Да, плагиатстваш Синатра.
В гимназията участвах в много пиеси. - Добре.
Изиграх Робърт Браунинг в "Баретови от Уимпол Стрийт".
Бях фантастичен.
Това, че си участвал в "Баретови от Уимпол Стрийт",
не те прави креативен.
На следващия ден писаха за мен в училищния вестник.
"Бъз Олдрин е Робърт Браунинг." "Е" бе с главна буква.
Помниш ли реплики? Може да кажеш някоя на Луната.
Орел, тук Хюстън. Начало на снижение.
Прието, готови за кацане.
Стартираме едновременно.
Негодник!
Сега знам защо си им дал подарък.
Искал си да стъпиш пръв на Луната.
Какво? - Добра се с подкупи до Луната.
Дадох им подарък, защото така се прави.
Кой дава подаръци на екипа? Бас държа, че никой.
Никой не е бил изпращан на Луната!
Боже, толкова си отчаян. Такъв лицемер си.
Аз ли? - Да.
Казва го Едуин, наричащ себе си Бъз.
Защо? Звучало яко. Ти си Едуин Олдрин.
И аз си смених името, звучи странно да има "и" и "н" в имената на двама ни.
Съжалявам. - Измислил си си име
като за десетгодишно момче, Бъз.
Ще ти кажа нещо, глупако. Като бях на пет,
вместо да натискам звънците на приятелите си, виках:
"Бъз, бъз, бъз!". Така прякорът ми остана.
На всички майки им харесваше. "Бъз е тук!"
Едва ли е вярно. - Смяташ, че си измислям?
Ти си отявлен лъжец. - Лъжец?
Да, каза ми четири пъти, че си правил секс с дъщерята на Роки Марчиано.
Вярно е и беше фантастично.
Роки Марчиано не би допуснал мъж с името Бъз да приближи дъщеря му.
Запознах се с Роки Марчиано и той много ме хареса.
Не ми казвай, че не би ми разрешил да правя секс с Луси,
защото ми позволи, Луси също.
Позволил ти е да правиш секс с дъщеря му? Звучи...
Що за зловеща уговорка си имал с Роки Марчиано?
Орел, добре ли сте?
Снижаваме се, 213 м.
Ето какво, Нийл.
Не вярвам, че НАСА са ти казали да стъпиш пръв на Луната.
Казаха ми, не лъжа. - Не са ти казали.
Ти си лъжец! - Не, ти си лъжец!
Ти си лъжец! - Ти си лъжец!
Чуваме ви, Орел.
Тук база "Спокойствие". Орелът кацна.
- Орелът кацна.
Орелът кацна. - Орелът...
Орелът... - Кацнахме.
Да, кацнахме.
Двигателите са спрени. Изглежда добре, край.
Готови сме за кацане.
Имаме зелена светлина.
Извънкорабната дейност протича отлично.
Спри! Съсипваш кацането на Луната. Дават ни по телевизията.
Лъжливо копеле!
Връщай се вътре!
Една малка стъпка за човека,
един огромен скок за човечеството.
Върни се! Кучи син!
Съсипваш всичко, Едуин.
Казвам се Бъз.
Гадняр! - А ти си скръндза.
Подкупи екипа по изстрелване. - Те те мразят.
И затова не искаха да си пръв.
Гаден подмазвач!
Остави ме!
Очилата ми! Мразя те!
Превод: Теодора Бизова