În seara zilei de 18 aprilie 1775,
Paul Revere a fost însărcinat să ajungă la Lexington, Massachussets,
cu vestea că garnizoanele britanice de la Boston
urmau să mărșăluiască spre zona rurală din nord-vestul orașului.
Revere a plecat călare
și, după ce a scăpat cu greu să fie capturat lângă Charleston,
și-a modificat traseul prin Medford,
avertizându-i pe coloniști de atacul iminent.
Ceva de genul: "Vin britanicii! Vin britanicii!"
Cursa curajoasă a lui Revere a salvat multe vieți...
și, din greșeală, a distrus unele.
- Vin britanicii! - Trebuie să fugim!
Vin britanicii! Vin britanicii!
- Salvează-ne, Doamne! - Vin britanicii!
- Să ne grăbim! - Fugiți!
- Fugiți ca să scăpați cu viață! - Rahat! Britanicii!
Vin britanicii!
Doamne! Elsbeth! Elsbeth!
- Ce e? - Vin britanicii!
- Ce?
- Trebuie să strângem și să plecăm! - Unde să plecăm?
- Nu știu. - Putem merge la sora mea, la Ipswich.
- La sora ta? - Da.
Nu, e puritană rău. Nu putem merge acolo. Înainte de masă, se roagă 45 de minute.
Nu știu de ce se tot roagă! Jumătate din copii i-au murit.
- Mai are cinci care-s întregi! - Bine, mergem la sora ta.
- Bine. - Fă-ți bagajele!
- Să iau morcovii? - Sunt buni de gustare.
- Dar ouăle? - Ouă când mergem călare? Ești dusă?
- Îți iei colecția de pene de pasăre? - Nu sunt pene de pasăre.
Sunt pene de scris. Le am de când eram mic.
Asta a fost în mâinile lui John Winthrop în ziua în care l-a ucis pleurezia.
- Fă loc pentru mama! - Nu iei aia.
E portretul ei din ziua nunții. Avea 25 de ani.
- Femeia e un monstru! - Împărțim cufărul tău!
- Lasă... - Lasă-mă s-o iau pe mama!
- Te rog! E moartă! E moartă! - Ia afurisita asta de femeie...
Lasă-l aici! Nu ne trebuie așa ceva în căruță.
- Știi ce mă enervează rău la tine? - Să nu cumva să zici de cum bat untul!
- Serios? - Exact.
Nimeni nu bate untul mai prost ca tine.
Nu ești în stare să bați untul nici amenințat!
Cum îndrăznești?
Nimeni nu bate untul mai bine ca mine! Sunt cel mai tare!
Mă mișc în direcția acelor de ceasornic și-i dau iar și iar!
Bat untul tot mai rapid!
Mama a zis că n-am decât să te iau de bărbat, dar ai untul amar.
- Nu e amar, e superior. - Untul amar nu e superior.
- Untul amar e superior! - Nimănui nu-i place untul tău!
Apropo, faci porumbelul prea făinos.
Porumbelul? Tuturor le place porumbelul meu!
Nimănui nu-i place porumbelul tău. Și mai știi ceva?
De asta nu mai vine lumea la noi.
Că nu-l suportă. Să le vezi fețele!
Fac grimase, le vine greața.
Știi de ce nu vin aici? Că ești plictisitor.
De asta n-ai fost invitat la partida de ceai cu Michael Finney.
A zis că vorbești doar de muncă.
Fiindcă munca mea e foarte interesantă.
- Faci butoaie. - Da.
- Butoaiele sunt interesante. - Nimănui nu i se par interesante.
Nu ți se par interesante butoaiele fiindcă nu le înțelegi.
Butoaiele sunt prea complexe pentru tine.
- Nu e ușor să faci un butoi! - Serios?
E așa greu să bagi lemnele într-un cerc?
Crezi că e ușor să bagi lemnele într-un cerc? Așa proastă ești!
E ușor să bagi lemnul într-un cerc. Provine de la un copac!
Care e rotund! Și de mărimea unui butoi!
N-am timp să mă contrazic. Să uităm de asta!
- Hai să terminăm bagajele! - Bine.
- Mai iau bibelouri de fildeș. - Da, bună idee!
- Ce e aia? Ce ai acolo? - Nimic.
- Dacă e nimic, de ce nu-mi arăți? - Dacă era ceva, îți arătam.
- Nu e nimic. De ce să te uiți la nimic? - Că o fi nimic sau ceva, arată-mi!
De ce ai desene cu piei-roșii cu piepturile goale?
E foarte simplu de explicat.
Pornesc o afacere cu unt și urma să-i pun desenul pe borcan.
Nu credeam că va fi goală.
De ce să ai poze cu o indiancă Mashpee goală pe unt?
Mashpee? Sunt irocheze. Doar nu-s sălbatic.
Ce-au de-a face cu untul?
- Am greșit. Scuze, oameni buni. - Ce-i aia?
Îmi pare rău.
Nu vin britanicii.
- Nu vin. - Ce?
- Am greșit. Îmi pare rău. - Ce zici acolo?
Nu vin în direcția asta, ci spre Concord.
Și ce-a fost aia dinainte?
Alergai țipând cât te țineau rărunchii "Vin! Vin!"
- Așa mi s-a spus. - Cine ți-a zis că vin britanicii?
- Unii. - Cine?
Niște tipi mișto. Ziceau că au auzit că vin britanicii.
Ziceau: "Și eu am auzit. Să anunțăm oamenii".
I-am auzit și le-am zis: "Lăsați-mă să anunț oamenii! Vreau să mă implic."
Mi-au zis "Avem încredere. Te descurci".
Deci unii zic că vin britanicii și tu te oferi să-i anunți pe toți? Așa a fost?
Sunt tipi mișto.
Poate trebuia să vii țipând: "Poate vin britanicii!"
Chiar vin. Dar nu vin aici.
- Le spui că au greșit? - Nu.
- De ce nu? - Sunt niște tipi mișto.
N-o să le zic: "Ați greșit. Britanicii nu veneau fix acolo".
Nu vor... N-or să mai iasă deloc cu mine.
- Revere... - Ce e?
Știi ce mi-ai făcut? M-ai ars rău de tot. Mulțumesc.
- Bravo, Revere! - Îmi cer scuze.
Dar nu eu mă ocup de viața ta, domnule.
Nu vin britanicii.
Îmi cer scuze tuturor. A fost greșeala mea.
Nu vin britanicii.
Foarte amuzant...
Foarte amuzant.
Tipul ăsta...
Alde Revere... Ce dement!
Tipul e dus cu pluta.
Se pare că nu vin britanicii.
Îți vine să crezi? Nu vin.
Da, da... Toate astea...
Da... Da...
Deci putem desface bagajele,
să ne vedem mai departe de viața noastră minunată de aici și...
Și ce avem la cină? Sper că porumbel.
Revoluția Texană a fost o rebeliune a coloniștilor americani
împotriva guvernului mexican.
Pe 23 februarie 1836, Davy Crockett, James Bowie
și o mică garnizoană de circa 200 de voluntari texani
au fost asediați de o forță armată mexicană de 2.000-3.000 de soldați,
conduși de generalul Santa Anna, în Bătălia de la Alamo.
Toți apărătorii au fost uciși și, depășiți numeric de zece ori,
n-au avut aproape nicio șansă să învingă.
Dar, lăsând asta la o parte,
se poate ca înfrângerea de la Alamo să fi avut un cu totul alt motiv.
Prioritatea principală e să fortificăm zidul estic.
Da, zidul estic... Trebuie fortificat.
Desigur. Colonelul Travis a cerut să luăm toate munițiile
și să le ducem în piața centrală.
- Travis? - Da, știu.
- Se crede mare șef. - Noi facem toată munca.
Stau toată ziua în camera lor și latră ordine. Nu fac nimic.
- Nu știu ce fac acolo. - Tu faci toată treaba!
- Ia uite la mine! - Am o întrebare.
Nu e nicio latrină aici. Știi vreun loc bun?
Am un loc, dar nu-mi place.
E lângă nucii pecan.
Trec printre cactuși. De obicei, la copacul ăsta.
Da, l-am explorat.
- Tu ai un loc? - Am un loc bunicel.
- Pe unde? - Știi tu...
Zi-mi zona.
Doar atât îți spun. Nu mă mai întreba altceva.
- E la nord, pe la... Nu-l vei găsi. - La nord de pustiul cactușilor?
Uită de asta! Gata! Doar atât îți mai spun.
- Nu găsești loc mai bun. E fantastic. - Serios?
Unde se bifurcă râul?
- Știu că acolo iarba e mai moale. - Gata, nu mai zic.
Nu-mi spui unde defechezi?
- Davy, știi părerea mea despre tine. - Da.
Dar nu vei afla niciodată unde e locul ăsta.
Nu-mi spui locul?
Nu-ți spun locul unde defechez!
- N-o să afli niciodată! - Haide, Larry!
Defechez în ceva ce aduce cu cercul al șaselea din Infernul lui Dante!
Și...
- Ce e? - Te pot întreba ceva?
Te rog.
Mi-am dat seama că nu te-am văzut fără căciula aia.
- Căciula asta? Nu m-ai văzut fără ea? - Niciodată.
- Îmi place căciula. Îmi vine bine. - De când te știu? De opt-nouă luni?
N-o scoți niciodată.
- Sigur am scos-o. - Serios?
Poate nu ai văzut tu. O scot noaptea.
Nu cred că te-a văzut cineva fără ea. Am vorbit cu unii.
- E un raton? - Da, un raton.
Un necrofag scârbos.
- Cum o poți purta? - Ție ți se pare scârbos, mie, ingenios.
- Mănâncă gunoi. - Uite cum e cu căciula...
Vine bine la toată ținuta.
Și când am înotat în fluviu ai ținut căciula pe cap.
- Nu-mi place să mă prindă soarele. - Ideea e...
- Pare că ascunzi ceva. - Nu ascund nimic.
- Serios? - N-am ce ascunde.
Îți pot povesti ceva? Într-o zi am cunoscut o femeie.
Purtam căciula. I-am făcut impresie bună. Am văzut-o în ziua următoare.
Nu purtam căciula.
A văzut asta și a fost cam dezamăgită.
Ce vreau să spun e că a crezut că o păcăleam purtând căciula.
Nu-mi place ce insinuezi. N-am niciun secret.
- Ce e sub căciulă, Davy? - Un cap.
- Ce e pe cap? - Păr.
- Aș vrea să-l văd. - Asta e înfățișarea mea.
- Asta, franjurile... - Pricep.
Am ucis un urs când avem trei ani. Are legătură cu asta.
Nu mai mânca rahat cu ursul ucis când aveai trei ani.
- Nu mănânc rahat. - N-ai ucis niciun urs.
- Am ucis... - Mai scutește-mă!
- Nu înghit gogoașa. - Aveam trei ani și jumătate.
- Bine... - Chiar am ucis un urs.
Pun pariu că era deja mort.
Nu era mort.
Era pe moarte.
N-am zis că nu l-am ucis din milă.
Am zis doar că am ucis un urs.
Ai "ucis" un urs când aveai trei ani și nu ești chel.
Sub căciula asta am păr.
Să vedem părul!
- Vrei să vezi ce e sub căciulă? - Da.
Ți-am arătat. Sunt renumit pentru rapiditate.
- Ușurel, Davy... - Îți scot mațele
și te port pe tine drept căciulă.
Ușurel, Davy...
Nu ești chel.
Mă bucur că am lămurit asta.
Domnule! Armat mexicană vine încoace.
- Câți sunt? - Cel puțin 2.000. Poate mai mulți.
Două mii...
Suntem 200 de texani aici. Sunt de zece ori mai mulți.
Zi-i colonelului Travis că vom lupta până la ultimul om!
- Da, domnule. - Sus pe ziduri!
Ce? Ce-a fost asta?
Am zis că vom lupta până la ultimul om!
Mi s-a părut mie că asta ai zis. Oare e înțelept?
Suntem aici. Trebuie să apărăm Alamo.
Dacă vom muri toți, ce rost are?
De ce nu atârnăm steagul alb și nu plecăm acasă?
- Atunci vom fi considerați lași. - Cui îi pasă?
Ar trebui să murim aici, cu onoare!
O să ies și o să-i inspir pe oameni!
Ardeți-i!
Îmi pare rău...
Sub ea își ascunde chelia.
E pleșuv.
Nu mai zice... Ia uite... N-are păr deloc.
Ce e asta?
Doamne! Crockett e chel.
Crockett e chel! Crockett e chel!
De asta nu-și dădea niciodată jos căciula.
Chel de tot.
Nu pot ataca.
Davy Crockett luptă ca un șarpe cu clopoței.
Nici cu 10.000 de oameni nu putem învinge.
Nu știu ce să fac.
Generale! Așteptați!
Domnule! Așteptați!
General!
Generale Santa Anna! Domnule! Așteptați!
Calmează-te, soldat! Ce e?
Generale Santa Anna... Nu are păr.
- Cine nu are păr? - Crockett.
Are mereu o căciulă de raton.
Fiindcă e chel!
- E chel? - Da!
- Crockett e chel? - Crockett e chel!
Un om cu păr nu urmează un chel.
Niciodată. Dacă n-are păr, n-are nimic.
N-are nimic! Nu e bărbat!
Un bărbat chel e penibil!
Un bărbat chel e un clovn!
Da, un clovn!
Un bărbat chel e un ratat. Așadar...
Atacăm Alamo!
Vă vine să credeți că abia în 1920
au primit dreptul să voteze femeile din Statele Unite?
Aprobarea celui de-al 19-lea amendament a fost încununarea deceniilor de luptă
dusă de sufragete precum Susan B Anthony.
În 1869, împreună cu Elizabeth Cady Stanton,
a fondat Asociația pentru Dreptul la Sufragiu al Femeilor,
care lupta pentru dreptul femeilor de a vota, a deține proprietăți
și a avea acces egal la educație.
Susan B Anthony a fost supusă constant ridiculizării și misoginiei,
dar nu a ezitat niciodată în dedicația față de cauza drepturilor egale.
Susan B Anthony susținea drepturile oricui de a fi inclus, fie prieten sau dușman,
dar și-ar fi dorit ca unii oameni să nu fie incluși în apropierea ei.
Ce plăcere să vă primesc pe toți la cină!
Vă mulțumesc tuturor mult că ați venit. Înseamnă enorm pentru mine.
- Susan, ție îți mulțumim. - Mulțumim de invitație.
- Alfred... - Arată minunat.
- Mulțumim de invitație. - Mulțumesc, Herbert.
- Mulțumesc, mătușă Susan. - Cum să nu!
- Desigur. - Ce amabil!
- Ce e? - Ți-am mulțumit că ai venit.
- Ar trebui să răspunzi la fel. - Interesantă abordare.
E un răspuns care nu e necesar, dacă te gândești,
fiindcă nu tu m-ai invitat.
M-a invitat frumoasa ta soră Edith, pe care o curtez.
- E cuvântul potrivit? - Da.
O curtez. Ea m-a invitat.
- Îți zic eu cum facem, Susie. - Susan.
Susan, îți zic eu cum facem.
Întrucât ea m-a invitat,
îi voi oferi ei 90% din mulțumiri.
Fii atentă la cei 90%.
- Mulțumesc foarte mult pentru invitație. - Cu plăcere.
Iar ție îți ofer 10%.
- Mulțumesc. - Minunat.
- E echitabil. - O potrivire bună.
- Poftă bună! - Mulțumim.
Sparanghelul din salată a crescut în grădina lui Edith.
- A surorii tale? - Vai de mine!
Mulțumim, Edith.
- Ce delicios! - Se pricepe la legume.
- Îmi place să ajut lucrurile să crească. - Confirm că așa e!
- Pare că nu mănânci. E vreo problemă? - Da...
Nu prea mi-e foame. Am luat prânzul târziu.
- La cât? - La 16:00.
La 16:00? De ce mănânci la ora aia când vii la cină?
Îți zic eu de ce. Mi-era prea foame și-s foarte plăpând.
Da, era hămesit.
Puteai lua o gustare, un biscuit sau așa ceva.
- Da, Susie, aia era ideea! - Susan!
Da, Susan, aia era ideea! Nu erau biscuiți în casă.
- Toți au biscuiți în casă. - Tu ai biscuiți?
- Normal. - De obicei, am biscuiți.
Nu aveam biscuit, care e esențial pentru o gustare.
- Așa că am făcut un sendviș. - Un sendviș?
Avea ceapă la grătar deasupra...
- Îi place ceapa la grătar. - Am tăiat-o în patru.
Voiam să iau doar un sfert, am ajuns la două sferturi,
apoi la trei sferturi...
- Am pățit-o și eu. - Îmi pare rău.
Pai un bărbat cu puțin autocontrol.
Să-ți spun eu ceva!
În fiecare clipă când stau lângă femeia asta fără să o ating,
dau dovadă e un mare autocontrol.
- Deci nu mănânci nimic aici? - Se pare că nu.
- La ce ai mai venit dacă nu mănânci? - Întâi, nu vei regreta că am venit.
- Nu sunt un plus? - Absolut.
Vei vedea. Nu găsești asemenea personalitate în fiecare zi.
- Asta e clar. - Contribuția mea nu e doar să mănânc.
- Celorlați cum vi se pare mâncarea? - E delicioasă.
- Da. - Mulțumesc.
- Serios. - Ce furculiță mică!
- A cui a fost ideea? - E furculiță pentru salată.
De ce trebuie să fie mai mică decât furculița cu care mănânci felul principal?
De ce mâncăm din farfurii? De ce avem cuțite?
De ce avem pahare? Că așa se face.
Unele lucruri există doar din obicei, nu au neapărat logică.
Asta vreau să zic și despre sufragiu. Uneori, lucrurile trebuie să se schimbe.
- Da. - Clar.
Dar ce zici de teoria asta?
Ar trebui să mâncăm salata cu furculița mare,
ca să mâncăm sănătos și mai multă salată.
Furculița mică ar trebuie să fie la felul principal, să mănânci mai puțin!
- Vedeți cum le-am schimbat? - Inovație.
Ce isteț ești!
- Genial! - Ce?
Chiar are dreptate.
Cuțitele sunt de aceeași mărime.
Identice.
Da, identice. Cine va mai sugera să schimbăm furculițele? Nimeni.
- Parcă iei cina cu un om de știință. - Sunt un plus.
De unde mai primești asemenea păreri? Nu de la bățoșii ăștia doi.
Nu m-aș fi gândit niciodată la așa ceva.
Acești domni sunt cetățeni onorabili.
Alfred deține cea mai mare moară din vestul New Yorkului.
Avem peste 120 de copii angajați.
- Ținem un toast? Toastăm, Edith? - Da.
Unde e vinul?
- Toastăm cu apă. - Asta e apă?
- Sunt abstinentă. - Dacă am bea vin, oamenii s-ar relaxa.
- Practicăm cumpătarea. - Da.
- Mișcarea pentru cumpătare consideră... - Cumpătare...
...că alcoolul e un rău care trebuie eradicat.
Trăim o viață cu sens!
Pare că te distrezi de minune.
Chiar mă distrez de minune. Mă simt minunat.
Dar îți dai seama ce nedrept e?
Dacă ție nu-ți place să înoți, nu mai intră nimeni în apă?
- Casa mea, regulile mele. - Dar primim vin de Porto după cină?
- Fără vin de Porto, Herbert. - Nici vin de Jerez?
Cumpătare. În casa aceasta, considerăm că e un rău.
- Probabil că vezi asta la moară. - E o problemă.
- Și copiii beau la moară. - Și plâng des.
Susții să bea copiii la moară, Lawrence?
Îmi displac așa tare copiii, încât nu-mi pasă deloc ce fac.
- Susan! - Da, scumpo.
N-am remarcat noua invenție
pe care ai instalat-o recent: electricitatea!
Ce felinare și candelabre frumoase!
Nu știu... Încă îmi place cum luminează lumânările.
Mie îmi plac mai mult seul și ceara.
- Eu cred în progres. - Așa e. Și e mai sigur.
- Mai sigur decât ceara și focul? - Normal.
- Mai zi-mi cum te cheamă. - Herbert.
Herbert, bun.
Voiam să rețin, în cazul puțin probabil în care ne vom reîntâlni,
fiindcă nu vom planifica să ne întâlnim.
Ce vrei să zici, domnule?
Sincer, electricitatea e cea mai tare chestie.
Trebuie să-mi instalez și eu. Cine e electricianul tău?
- Nu-mi amintesc. - Serios? Nu-ți amintești?
Chiar nu-ți amintești?
Edith, trebuie să vorbim de sosuri. Te rog, hai în bucătărie!
Ne scuzați.
- Ia priviți ce femeie! - Termină...
- Ați mai văzut așa frumusețe? - E minunată.
E greu de crezut că au ieșit amândouă din același pântece.
- Una trebuie să fi fost adoptată. - Vreau să beau.
- Da? - Fără îndoială.
- Hoțomanule! - Lawrence!
Ce ai de l-ai adus pe tâmpitul ăsta?
Îl plac mult de tot. Ești prea dură cu el.
Ba nu. Și e ceva aiurea la el.
E foarte isteț. Treaba cu furculița a fost genială.
Fii serioasă! E mai rău decât circarul.
Ți-am zis să nu-l mai amintești pe Carl Înghițitorul-de-săbii.
- Așa e, am exagerat. - Lawrence avea dreptate.
Eu l-am invitat. Mie trebuia să-mi mulțumească, nu ție.
Bine. Voi încerca să-l accept.
Voi încerca să-l tolerez de dragul tău, fiindcă te iubesc.
- Mulțumesc, Susan. - Ce mă fac cu tine?
- Pentru invitatul meu preferat! - Ce naiba faci?
- E alcool? - Nu, e salpetru.
Salpetru pe naiba!
Îmi reduce apetitul sexual.
Altfel, mi-e teamă pentru biata femeie.
- Edith! - Scuze, Susan.
Ești o influență negativă.
Nu suntem așa perfecți ca tine.
Are același efect la femei. Îți închipui ce atracție e.
Să trecem peste asta. Nu vreau să văd așa ceva.
Susan, ești gata de marea întâlnire cu Congresul?
Sunt foarte încântată.
Am scris ciorna unui amendament pe care îl vom prezenta Congresului,
pentru ca femeile să aibă dreptul la vot!
- Așa să fie! - Da.
Da.
- Ați auzit-o? Ați ascultat? - Da.
- Bună asta! - Amuzant.
- Ce e așa amuzant? - Doar nu vorbești serios.
Vorbesc foarte serios.
- E scopul vieții mele. - E o zi tristă.
La prima vedere, e absurd.
Femeile nu pot vota.
De ce să nu aibă femeile dreptul de a vota?
Vă facem o favoare că nu vă lăsăm să votați.
Bărbații și femeile sunt egali în fața Domnului.
- Da. - Ne trebuie drepturi egale.
- Da. - Haide, Susie...
- Susan. - Haide, Susan...
De ce să nu aibă femeile dreptul la vot?
Chiar, Lawrence. De ce?
Cred că am o idee... Mi-a venit o idee.
Postulez asta referitor la dreptul femeii la vot:
cred că, dacă o femeie e atrăgătoare și capabilă să găsească un bărbat,
nu ar trebui să aibă dreptul la vot.
O femeie frumoasă, ca Edith,
trebuie să stea acasă, să gătească, să aibă grijă de copii.
Dar altele,
care nu sunt deloc atrăgătoare pentru sexul opus,
ca matahalele, babornițele, vrăjitoarele, fetele bătrâne,
acelea ar trebui să poată vota.
- E un compromis bun. - Pare rezonabil.
- Cine va determina asta? - O fac eu, cu plăcere.
- De ce tu? - Orice bărbat o poate face.
- Orice bărbat vizionar. - De exemplu:
Edith, îmi pare tare rău, dar, scumpa mea, nu poți vota.
- Mulțumesc. - Eleanor, nici tu nu poți vota.
- Martha, niciun vot. - Prea drăguță.
Clara, îmi pare tare rău.
Iar tu, Susan...
Tu...
- Poți vota. - Cum? De ce?
Știi tu... Fiindcă... Știi...
Mulțumesc, dar nu am nevoie de permisiunea ta.
Am scris ciorna amendamentului cu Elizabeth Cady Stanton
și sper ca majoritatea bărbaților din Congres să nu fie de părerea ta.
Observ că petreci mult timp cu Elizabeth Cady Stanton.
Suntem foarte apropiate. Lucrăm împreună de mulți ani.
- Da, foarte apropiate. - M-a ajutat să scriu amendamentul.
Se poate spune că sunteți apropiate de tot.
Încep să am impresia că e momentul să pleci, Lawrence.
- Cred că ar trebui să votăm. - Să votăm.
Cine crede că e momentul ca Lawrence să plece?
Pot vota doar bărbații, desigur.
Edith, iartă-mă,
dar cred că ar trebui să pleci dracului din casa mea, Lawrence.
Ai mâncat înainte să vii, nu-ți plac furculițele,
nu-ți place mâncarea, bei și nu vrei ca noi să votăm.
În casa asta, femeile au dreptul la vot.
- Ieși dracului! - Mă dai afară?
Ieși dracului!
Bine. Plec, Susie.
Hai, Edith! Să mergem!
Îmi pare rău, Lawrence. E sora mea.
Ieși dracului odată!
Bine.
Poate acum putem lua cina în pace.
Așadar... Vine.
Încă o chestie, Susan B Anthony.
Nu trebuie să-mi spui de unde vine litera B.
Și să-ți vâr furculița!
Să-ți vâr furculița!
Ieși!
Pe 20 iulie 1969,
Neil Armstrong și Edwin "Buzz" Aldrin au fost primii oameni
care au pășit pe Lună.
Armstrong a ieșit primul, rostind celebrele cuvinte:
"Un pas mic pentru om, un salt uriaș pentru omenire".
A fost o reușită glorioasă a explorării umane,
și mai remarcabilă când te gândești
că s-au prăvălit prin spațiu timp de patru zile, într-o capsulă mică de metal
controlată de un computer NASA
de o mie de ori mai puțin puternic decât telefonul inteligent.
Pe parcursul călătoriei, Neil și Buzz au comunicat constant
cu centrul de control al misiunii din Houston,
iar noi înregistrări recent publicate
pun călătoria lor în altă lumină.
Altitudinea atinsă e de 6.400 m. Totul arată bine în continuare.
Houston, vrem informații despre alarma de la 12:02.
Arată bine, Neil. Altitudinea e acum de 6.400 m.
- Toate bune la noi, Eagle. - Recepționat.
Ce cadou le-ai luat tipilor de la lansare?
Cadou pentru tipii de la lansare?
- La ce te referi? - Le-am luat crose de golf.
Le-ai luat cadou tipilor de la lansare? Glumești?
- De ce ai făcut-o? - Ne trimit pe Lună.
- Eu nu le-am luat nimic. - Nu-i nimic.
Nu, probabil mă cred calic sau ingrat sau ceva.
- Sigur nu cred asta. - Mi se pare ciudat
că tu le-ai luat ceva, iar eu nu.
Vor discuta de asta.
- Te duci la cineva la cină cu mâna goală? - Da!
- E urât. - De ce e urât?
Dacă trebuie să iau ceva în drum spre cină, nici nu vreau să mă duc.
- Nici să nu mă inviți! - N-am sugerat nimic.
Era un gest frumos.
Exact, nu mă gândesc niciodată la așa ceva.
Trebuie să-mi spună cineva de gestul său, ca să-l imit.
- Eu nu mă gândesc la un gest. - A fost ceva mic.
Le-ai luat cadou tipilor de la lansare...
Altitudinea e 1,300 m.
Aveți aprobarea să aterizați.
Recepționat. Aterizăm. 1,300 m.
Nu mureai dacă-mi ziceai. Nu înțeleg cum de nu mi-ai zis.
- Ia-le cadou la întoarcere! - La întoarcere?
Ia-le ceva de pe Lună! Adu o piatră.
- O piatră? - Da.
Ai înnebunit? Păstrez eu pietrele.
Păstrezi toate pietrele de pe Lună?
Da. Voi lua multe pietre.
Tare multe.
- Le înghiți? - Am adus un sac de spălat.
Ai adus un sac de spălat pentru pietre? Nu e prea științific.
O să pun pietrele în sac. Sunt pietre de pe Lună, fraiere.
N-au fost testate.
Putem face milioane cu pietrele astea. Fii isteț!
Poți face milioane de dolari din discursuri.
Nu trebuie să aduci pietre de pe Lună ca să le dai sau să le vinzi.
- Ai face bine să nu zici nimic. - Scuze.
- N-am vrut să te supăr. - Mă scoate din sărite.
- Îmi pare rău. - S-o lăsăm baltă.
Ne concentrăm puțin? Urmează să aterizăm pe Lună!
Aterizăm pe Lună! Aterizăm pe Lună!
Aterizăm pe Lună!
Confirmați că începeți aterizarea. Sunteți la 900 m.
- Recepționat. Aterizăm de la 900 m. - Datele radar arată bine.
Începe faza de aliniere. Totul arată bine.
Apropo, cred că am o replică bună
pentru când voi face primul pas pe Lună.
Cum? Adică?
O să fiu primul om care pășește pe Lună. Trebuie să spun ceva profund, cu greutate.
- M-am gândit la ceva. - Cine a zis că faci tu primul pas?
- Ei. - Care ei?
NASA. Tipii de la lansare.
Acum pășești tu primul pe Lună?
- Nu mi-a zis nimeni. - Mi-au zis mie.
- Nu ți-au zis? - Nu.
În fine... Ce zici de asta?
"E un pas mic pentru om, un salt uriaș pentru omenire."
E nasol.
Ce nasol! E groaznic.
- Cum adică? - Ce răsuflat!
Puteam scoate o replică mult mai bună
decât plictiseala de "un pas mic pentru om".
Te descurci tu mai bine? Ce replică ai?
- Și dormind mă descurc mai bine. - Zi-mi o replică dacă aia nu era bună.
"Du-mă în zbor pe Lună și lasă-mă să mă joc printre stele."
- Precum în piesă. - Ce piesă?
- Piesa Fly Me to the Moon. - Fly Me to the Moon?
- A lui Sinatra. - N-o știu.
Nu știi piesa, dar ai citat perfect versurile?
De ce nu sari pe Lună cântând Summer Wind?
"Du-mă în zbor pe Lună și lasă-mă să mă joc..."
"Să văd cum e primăvara pe Jupiter și pe Marte".
Da... Rahat! Ai dreptate. E o piesă.
Când aterizezi pe Lună, să le spui:
"Dacă reușesc aici, reușesc oriunde".
Dar de asta ce zici? Iau o piatră, da?
Mă prefac că o mănânc și zic:
- "Gouda"! - Gouda?
Da, brânză gouda.
- Da, m-am prins. - E amuzant. N-ai simțul umorului...
Asta e problema ta. N-ai simțul umorului...
Pot să înșir glume și nu te prinzi deloc.
- Ce? - Trebuiau să-mi ceară mie să zic replica.
- Fiindcă sunt creativ. - Așa creativ, că l-ai plagiat pe Sinatra.
- Am jucat în multe piese în liceu. - Bine.
L-am jucat fantastic pe Robert Browning în The Barretts of Wimpole Street.
Dacă ai jucat în piesa aia în liceu, nu înseamnă că ești creativ.
S-a scris despre mine a doua zi în ziarul școlii.
"Buzz Aldrin Îl Joacă pe Robert Browning". "Joacă" cu literă mare.
Mai știi vreo replică? Poate spui una când pășești pe Lună.
Eagle, aici Houston. Puteți începe aterizarea.
Recepționat. Ne pregătim de aterizare.
Avem aprobarea.
Fir-ai al dracului!
Acum știu de ce le-ai luat cadou.
Ai vrut să pășești primul pe Lună...
- Ce? - Ai dat șpagă ca să ajungi pe Lună.
Le-am dat un cadou fiindcă așa se face.
Cine ia cadouri pentru echipa de lansare? Sigur n-au mai primit.
N-au mai trimis pe nimeni pe Lună.
Doamne! Ce disperat ești! Ce prefăcut!
- Eu sunt prefăcut? - Da.
Edwin care își spune "Buzz".
De ce? Că sună mișto? Ești Edwin Aldrin.
Și eu l-aș schimba, sună ciudat cu două nume terminate în "in".
- Scuză-mă... - Ți-ai luat porecla
unui băiat de zece ani. Buzz.
Să-ți zic ceva, fraierică! Când aveam cinci ani,
în loc să sun la ușa prietenilor, făceam
"Buzz, buzz, buzz" și mi-a rămas așa numele.
Le plăcea tuturor mamelor. "A venit Buzz!"
- Nu cred că e adevărat. - Crezi că inventez?
- Cred că minți cu sfruntare. - Mint cu sfruntare?
Mi-ai zis de patru ori că ai făcut sex cu fiica lui Rocky Marciano.
Așa a fost și a fost fantastic.
Rocky Marciano n-ar lăsa niciodată pe unul Buzz să se apropie de fiica lui.
Rocky Marciano m-a cunoscut. Chiar i-am plăcut.
Nu-mi spune mie că nu mă lăsa Rocky Marciano să fac sex cu Lucy!
Că m-a lăsat și el, m-a lăsat și Lucy.
Te-a lăsat să faci sex cu fiica lui? Așa ceva sună...
Ce aranjament dubios ai avut cu Rocky Marciano?
Eagle, sunteți bine acolo?
- Coborâm... La 200 m. - Eagle, puteți ateriza.
Să știi ceva, Neil.
Nu cred că de la NASA ți-au zis că vei fi primul pe Lună.
- Ba da. Nu mint. - Ba nu.
- Minți. - Ba tu minți.
Vă recepționăm, Eagle.
Aici baza Tranquility. Eagle a aterizat.
- Eagle a aterizat. - Eagle a aterizat.
- Eagle a...
- Eagle a aterizat. - Am aterizat.
Da, am aterizat.
Motorul s-a oprit. Totul arată bine.
Avem aprobare.
Activitatea extravehiculară se desfășoară cu bine.
Termină! Strici aterizarea pe Lună! Ne dau la televizor.
Mincinos nenorocit!
Intră înapoi!
Un pas mic pentru om,
un salt uriaș pentru omenire.
Treci înapoi! Nenorocitule!
Strici totul, Edwin.
Mi se zice Buzz.
- Jigodie! - Zgârcitule!
- Ai luat cadou pentru echipa de lansare! - Ăia te urăsc.
De aia n-au vrut să ieși tu primul.
Lingăule!
Dă-te de pe mine!
- Ochelarii mei! - Te urăsc.
Traducerea: Luciana Brad