EN KVASIHISTORIA OM USA
DEWEY BESEGRAR TRUMAN
KRIGET ÄR SLUT!
Den 14 augusti 1945 kapitulerade Japan för de allierade-
-och andra världskriget var äntligen slut.
Amerikanerna gav sig ut på gatorna för att fira.
Stämningen fångades i det ikoniska fotot-
-som Alfred Eisenstaedt tog för tidningen Life.
En uniformerad sjöman som passionerat kysser en sjuksköterska-
-mitt på Times Square-
-blev en symbol för amerikansk stolthet och triumf.
Men foton berättar inte hela historien.
SEGER ÖVER JAPAN!
KRIGET ÄR SLUT! KRIGET ÄR SLUT!
Kriget är slut!
-Vi vann! -Vi klarade det.
Vi klarade det verkligen.
-SEGER! SEGER! -Vi vann!
Nej! Bort med tassarna!
Kriget är ju slut.
-Än sen? -Hela kriget är slut.
-Låt mig vara! -Vi firar ju.
-Är du störd? -Nej, alla kysser varann.
-Nej, bara du. -Nej, jag såg folk...
Pervo! Pervo-äckel!
-Jag är inget pervo-äckel. -Jo. Jag har pojkvän.
-Jaja, okej. -Johnny!
Vadå? Nej, ingen Johnny.
-Jo. -Vad fan?
Kom hit. Johnny!
-Johnny? -Besvärar kräket dig, Agnes?
-Ja. -Nej, Johnny.
-Pervot försökte kyssa mig. -Försökte du kyssa henne?
Alla kysser varann.
-Ursäkta? -Nej, Johnny.
-Försökte du klappa till mig? -Nej, nej, nej. Inte alls.
-Han slog en sjöman. -Nej, nej, nej.
-Hör du! Tjafsar du med Johnny? -På VJ-day?
Nej, det gjorde jag inte. Varför skulle jag det?
Han måste vara nazist.
-Nej, ingen nazist. -Pervo-nazist.
En nazist? Nej, nej. Johnny...
Hallå! Nej, nej!
-Va?! Nej, nej, nej! -På honom.
Nej, nej, nej!
1841 blev William Henry Harrison USA:s nionde president.
Trots kallt och bistert väder-
-höll den 68-åriga presidenten det längsta installationstalet-
-i USA:s historia, nästan två timmar långt, utan ytterrock.
Harrison blev snart sjuk, föga överraskande-
-och läkarens botemedel-
-ormgift, laxermedel, blodiglar, kvicksilver och opium-
-gjorde bara presidenten sämre.
Alla hade en åsikt om hur han skulle bli frisk-
-men tyvärr lyssnade man på den minst kunnige.
Goddagens, mrs Harrison.
-Hej, Lawrence. Fint att se dig. -Detsamma.
-Sir, herr president. Gratulerar. -Tack, det uppskattas.
Jag har en ny sorts tobak. Hur tycker ni att den luktar?
-Inte riktigt min smak. -Jag känner ingen lukt alls.
Den har inslag av körsbär. Känner ni?
Nej, det känner jag inte.
-Inte alls? -Jag känner mest bara röklukt.
-Låt mig ställa en fråga. -Visst.
-Hur många indianer dödade ni? -Personligen?
Hur dödade ni dem? Högg eller sköt ni dem?
Jag tror att jag sköt några stycken-
-och några föll nog offer för mitt svärd.
Och några kan jag ha tröttat ihjäl med mina tal.
Jag förstår varför ni kommer så bra överens.
Väldigt roligt.
Med all respekt, men en indian kan nog slå omkull er med en fjäder.
-Ni ser inte så stark ut. -Med all respekt...
...men lite mer respekt vore på sin plats.
Sanningen är den att även om jag inte är särskilt snabbfotad-
-klarar jag mig nog på så sätt att jag inte är så lätt att tippa omkull.
Därav Tippecanoe.
Kanoten tippar, inte presidenten.
Jag ser att ni inte har nån ytterrock. Det är kallt.
-Fryser ni inte? -Det är fint väder.
-Jag kände inget behov av en rock. -Jaså?
Ni är president så vem som helst kan hålla den åt er, som mrs Harrison.
Nej, mrs Harrison håller inte rocken.
Ni känner visst inte min hustru särskilt väl.
Det vill jag nog inte heller. Min poäng är att nån kan hålla rocken åt er.
Det börjar bli kallt. Vi vill inte att vår president ska säga:
-"Det är kallt." -Jag är uppriktig.
-Jag mår utmärkt. -Jag ska inte ta upp mer av er tid.
Han är president nu. Det är som med en läkare, man pratar och går vidare.
Hur som helst, grattis. Jag ser fram emot att börja arbeta.
Tack så mycket.
Trevligt att träffas.
Sir? Är ni okej?
Jag mår bara bra.
Är ni säker? Vad var det för hosta?
Så här års har jag alltid lite hösnuva.
-I mars? -Självklart.
Ni skakade min hand.
-Ni sträckte ju fram handen. -Ni borde inte ha tagit den.
Jag ville inte vara oförskämd.
Enligt mig-
-är det oförskämt att sträcka fram handen-
-när man är förkyld eller sjuk.
Du tillhör ju min inre krets.
När du sträckte fram handen var jag tvungen-
-att sträcka fram min egen och skaka din.
Det är helt ofrånkomligt.
Förstår du inte...?
-Okej. -Kära nån.
Jag fattar.
Är allt som det ska?
Herr president?
Jag känner mig faktiskt lite...lite svag.
Kalla på en läkare.
Fler varma handdukar, tack.
Doktorn, hur mår han?
Febern visar inga tecken på att avta.
-Gör ni allt ni kan? -Självklart. Åderlåtning, opium...
...och vi börjar med blodiglarna nu.
-Har ni tillräckligt med iglar? -Ja.
-Vi hyser stort hopp till blodiglarna. -Tack.
Hej. Hur är det?
Älskling.
-Doktorn. Hur är det med honom? -Presidenten är illa däran.
Jag var på installationen.
-Han hade ingen rock. -Och det var kallt.
Tio personer där kunde ha hållit den.
-Hans fru kunde ha hållit den. -Hon sa rakt ut att hon vägrade.
Många hade tagit med en rock åt honom.
Man ska alltid ta med en rock. Det är bättre än att vara utan.
Det var väldigt egoistiskt av honom att inte ha nån rock.
Han ville visa sig tuff. Jag skakade hans hand.
Nu är jag orolig att jag har samma sak som han. Det kittlar i halsen.
-Prata med er läkare om det. -Jag står ju bredvid en.
-Jag vårdar presidenten. -Ja, jag vet. Jag fattar.
Ni vårdar, som sig bör. Jag vill inte störa i vårdandet.
-En snabb titt bara? -Jag tänker inte titta i er mun.
Jag ägnar mig bara åt en patient och det är landets ledare.
Ni vårdar ju inte precis nu.
Han ligger i sängen och ni står här.
Jag förbereder iglarna och lyssnar på hans andning.
Jag övervakar opiumets effekter.
-Jag vårdar. -Ge mig en halv vård.
"Halv vård" finns inte. Ni har uppenbarligen aldrig vårdat nån.
Min kusin var sjuk och jag tog med muffins till honom.
Jag tänker inte titta. Jag ser er i ögonen.
Om ni ser mig i ögonen-
-gå ner en decimeter, så ser ni munnen.
-Det är en annan sorts titt. -Titta.
Svaret är nej. Nu får ni ursäkta, jag har en president att vårda.
Men vad gör han då?
-Han vårdar också. -Jag vårdar också.
Måste ni vårda samtidigt?
Ja, vi är presidentens två läkare.
Låt mig ställa en fråga.
Blev ni glad i smyg när ni hörde att han var sjuk?
-Nej. Jag gick till kyrkan och grät. -Snälla.
Om jag blir lika sjuk som presidenten om några dagar, hur skulle det kännas?
-Är ni president då? -Nej.
Staden är full av sjuka människor. Det är vidrigt.
Vad skulle det kosta om jag kom till er mottagning?
Min mottagning är i Vita huset, så det är omöjligt.
-Varför är det omöjligt? -Jag tar bara emot presidenten.
Så ni gör inget på dagarna?
Om jag inte gör nåt har jag gjort mitt jobb.
Ni är en lodis som bor i Vita huset.
Vi förutser problem-
-och förebygger hot mot hans hälsa innan de inträffar.
-Varför hade ni ingen rock åt honom då? -Lawrence, snälla.
-Doktorn, tack för hjälpen. -Det här stör mig inte.
-Jaså? Okej. -Inte det minsta.
Åh, älskling.
Ursäkta mig. Förlåt att jag stör.
Jag var på installationen och skakade hans hand.
Ni ser ju hur sjuk han är.
Hur bråttom är det att tvätta händerna efteråt?
-Man har tio sekunder på sig -Tio sekunder? Är det allt?
Så enda gången man kan skaka hand med nån är på toaletten?
Man måste gå runt med vatten och tvål för att inte bli sjuk.
-Nej. Ingen mat just nu, tack. -Varför inte?
Man matar en förkylning men svälter feber.
Jag håller inte med. Man svälter en förkylning och matar feber.
Ni har fått det om bakfoten. Är ni läkare?
Nej, men min mor sa alltid: "Svält förkylningen, mata febern."
När jag hade scharlakansfeber-
-matade hon mig oavbrutet.
Jag gick upp sju kilo men blev frisk på en vecka.
-Var er mamma läkare? -Nej, hon födde upp schnauzrar.
-Men hon var väldigt världsvan. -Lever hon?
Nej, hon dog av scharlakansfeber för det fanns inget kvar att äta.
"Mata förkylningen, svält febern, då man säkert länge lever."
Nej. "Svält förkylningen, mata febern, lev till hundra, jag lovar er."
Ni kan ha rätt. Det stämmer nog.
-Nej. -Man säger "mata febern".
På sjuksköterskeutbildningen matade vi båda.
Det är också fel.
-Mata förkylningen, svält... -Spara på krafterna.
När man svälter dör man.
Mata febern.
För Guds skull. Ja, mata honom.
-Snälla, mata febern. -Finns det nån tårta kvar?
-Mata honom. -Jag sa inte att han aldrig mer får äta.
-Ge honom en tallrik. -Okej.
Är ni beredd? Lite potatismos.
-Vad bra. -Jag borde ha haft på mig rocken.
Nästa gång.
-Han är död. -Nej, älskling!
-Nej! -Vad är det här?
-Varför är det mat överallt? -Presidenten åt en bit mat.
Kan ni inte läkarkonstens första regel? "Mata förkylningen, svält febern."
-Jag sa ju det. -Jag sa...
Inte ställa till med fest.
Presidentens tarmar höll på att spricka och ni matade honom?
Folk blandar ihop...
Det är en skandal. Vem i Guds namn är ansvarig för detta?
Kom och ta den!
Biff från Lundy's, herr president.
I slutet av 1846 blev en grupp pionjärer på väg till Kalifornien-
-ledda av George Donner, fast högt uppe i bergen-
-på grund av ett tidigt kraftigt snöfall.
Räddningsarbetare försökte nå dem, men de första anlände inte-
-förrän nästan fyra månader efter att vagnskolonnen hade fastnat.
När maten började ta slut-
-tog gruppen till drastiska åtgärder för att överleva.
Och med "drastiska" menar jag kannibalism.
Och med "kannibalism" menar jag att de åt upp varann.
Det var en hemsk tragedi för de som omkom.
Och de som överlevde...
...fick lite svårt att förklara sig.
Gode Gud.
Donner-gruppen!
-Här är de! -Donner-gruppen!
-Vi hittade er! -Där är de.
-Hej. -Hej.
Snön har äntligen smält i passet och vi kunde nå er.
-Tack gode Gud att ni lever. -Vad skönt att vi hittade er.
-Ser man på. -Hej, allihop.
Vad omtänksamt av er.
-Räddningen. -Patrullen.
En räddningspatrull.
Jag skulle gärna vara med i en räddningspatrull en dag-
-så att folk står i skuld till mig resten av livet-
-för att jag räddade dem.
Som törntaggen ur lejonets tass.
Förvänta er inte det av mig.
Ni ser ut att må bra, sir.
Ja, vi...
Det är lugnt. Vi lever.
Vi har det rätt bra, när allt kommer omkring.
När allt kommer omkring, ja. Vi överlever här.
Ni ser lika friska ut som dagen ni lämnade Salt Lake City.
Vad snällt av er.
-Ni ser riktigt bra ut. -Vilken fin komplimang.
Tack! Det var gulligt sagt.
Var är alla?
Alltså... Vem menar ni?
-Bra fråga. -Ingen dålig fråga.
-Det var en bra fråga. -Det var en bra fråga.
-Var är alla? -Det är frågan.
-Vi har ett svar. -Ja.
-Det är enkelt. -De är inte här.
Nej, det stämmer. De är inte här.
-Jag ser det. -Vi är här.
-Men inte de. -Och var är de?
Jo...
-Alltså... -Sanningen är den...
Ja, sanningen är den att de har stuckit.
Mitt i vintern?
Passet är ju igensnöat.
Jag bönföll dem att inte ge sig av-
-men de lämnade oss åt vårt öde.
-Vände ni er aldrig emot varann? -Nej.
Och ingen har dött.
-Nej, nej. Ingen har dött. -Här har ingen dukat under.
Gud, nej. Ingen har ens varit sjuk här.
-Ingen har dött. -Ingen har dött.
-Ingen dog där borta. -Nix.
-Och ingen dog där borta. -Nej, just det.
Ingen dog där, tack och lov.
Ursäkta att jag frågar, men hur överlevde ni utan proviant?
-Alltså, den här snubben... -Precis när man tror att det är över...
...kommer det en fråga till.
-Var den bättre än den första? -Han slog den första frågan.
-Det känns som en uppenbar fråga. -Det gör den inte mindre fantastisk.
Nu när jag vet vilken otrolig fråga det var, låt det bli den sista.
Men vad är svaret? Hur överlevde ni?
-Det var den bästa frågan. -Men den sista. Så bra var den.
Och den var enkel.
För mig är det för smärtsamt att gå in på detaljer.
Han låg i tältet i fyra dagar och vägrade komma ut.
-Vad hemskt. -Det var jättejobbigt.
-Det var jobbigt. Han är okej. -Hur överlevde ni i övrigt?
-Jag går in i tältet igen. -Nej!
-Jag måste! -Nej!
Jag hör inte hemma... Okej.
-Ta dig samman. -Förlåt att jag gjorde er upprörd.
Sluta ställa frågor! Det här är jobbigt.
-Det är säkert mycket känslor nu. -Ja.
Jag kan ändå inte komma över hur bra alla ser ut att må.
Det var snällt sagt.
Tack än en gång. Ni är snäll som ger oss komplimanger.
-Vad är det som luktar? -Grytan är klar.
Nej, det är den inte. Nej, nej, nej.
-Ingen gryta. Ta bort grytan. -Va?
-Benjamin Donner! -Vad händer?
En räddningspatrull.
-Jaha, hej! -Benjamin Donner, ni ser ut att må bra.
-Ja, det gör jag. -Ni ser ut att må väldigt bra.
Väldigt, väldigt bra.
Ja, du vet, den friska luften kan få vem som helst...
Och vet ni vad jag älskar? Skogshuggning.
-Älskar det. -Och vilken skogshuggare han är.
Väldigt bra träning.
-Är det allt? Skogshuggning? -Och överdrivet mycket onani.
Ja, alldeles för mycket.
Han knyter ett snöre på tältet, så att vi vet.
Då är skogshuggaren trött.
Skogshuggaren "sover ruset av sig".
Vad är det i grytan?
Vad det är i grytan...!
-Jaha, grytan. -Snubben är...
Där kom ännu en otrolig fråga.
Hur gör ni?
Och vad var frågan?
"Vad är det i grytan?"
Björn.
Så ni har överlevt hela vintern-
-på en enda björn?
Björnen hade ätit en gris, så det var som två måltider.
Och isfiske.
-Ja. -Tack och lov för det.
-Var har ni spöna? -Vi har inga.
Man tar dem med händerna.
-Jag behöver inget spö. -Händerna?
Ja, jag krossar isen, dinglar med masken-
-sticker in den undertill, vickar på den...
-...fisken kommer och tar den. -Marken är ju frusen.
-Var får ni maskarna ifrån? -Tja...
Jag är skogshuggare och hugger ner träd.
Hela träden är fulla av mask.
-Trädmask. -Trädmask.
Fiskarna här älskar trädmask.
De kan inte få nog. Det är en delikatess.
Så ni tog mask från ett träd-
-och hand-isfiskade med trädmask?
Det var en bra sammanfattning.
Det där är familjen Stantons vagn. Är de här?
Familjen Stanton, ja.
Vilken historia.
Vi skulle aldrig mer prata om dem.
Ni vill inte höra det här.
Eliza, du kan väl berätta historien?
Benjamin, du kan den. Jag vet att du minns den.
Jag har glömt den. Men jag berättade den för dig med alla detaljer.
Jag tycker att personen som bevittnade allt ska berätta den.
George, du kan väl berätta vad du såg den dagen?
Det är svårt, jag vet.
Ta den tid du behöver.
En stor fågel svepte ner...
...och tog lilla Isaiah-
-sju år, och började flyga iväg.
Och Melanie såg det.
Hon klamrade sig fast vid Isaiah.
Och stackars Charlie...
Charlie tog tag i Melanie-
-och sen tog Isaiah, tioåringen, tag i Melanie och fågeln flög iväg.
Vänta.
-Var det två Isaiah? -Ja.
Det viktiga är att båda Isaiah försvann den dagen med fågeln.
Om man ens kan kalla det en fågel. Det var som ett förhistoriskt djur.
Jag är rätt säker på att det var en dinosaurie.
Ni råkade inte se en enorm fågel-
-med en familj på fyra uppe i himlen?
Jag vill veta vad som hände med familjen Stanton-
-familjen Tyler och familjen Eddy!
Vad fan är det som pågår?!
Det berättade vi ju.
Vad menar ni? Tror ni att vi har ätit upp dem?
Det har jag inte sagt nåt om.
Nej, varför skulle ni det?
Ingen skulle bli uppäten. Det vore helt galet.
Det vore hemskt.
Kom igen, vi är inga kannibaler.
-Gud, nej. Vad äckligt. -Vi skulle inte äta upp folk.
Men det är klart-
-att om jag råkade ramla över en kannibalfest i skogen-
-och de erbjöd mig en utsökt bit av ett lillfinger-
-kanske jag skulle ta en tugga för att vara artig.
-Jag skulle prova en. -Och på samma fest...
...om de erbjöd mig en medium-rare bit av en rumpa-
-skulle jag ta en tugga för att visa respekt.
Rent hyfs.
-Vill ni ens bli räddade? -Oj...
-Igen! -Är det sant?
En till! En till!
Ni ställde två otroliga frågor.
Vi sa: "Nu kan han inte bättre."
-"Vill ni bli räddade?" -Åh, nej.
Han slängde ur sig den som om det inte var nån stor grej.
-Vi tar räddningen. -Vi säger ja.
-Ge oss ett ögonblick... -Ett par minuter.
-Vi hjälper er med era saker. -Nej, nej, nej.
-Vi fixar det. -Okej.
Nu drar vi.
Gör i ordning mulorna.
-Gode Gud. -Herregud.
Vad är det där?
Bara lillfingrar.
Den 28 augusti 2014-
-skakades president Obamas regering av en skandal-
-vars like man aldrig hade skådat.
Och vad handlade denna grova omdömeslöshet om?
Jo, president Obama talade till reportrarna i en beige kostym.
Det stämmer, beige.
Inte marinblå, inte grå, inte svart, inte ens fiskbensmönstrat, utan beige.
En mediehysteri följde och vissa hävdade att Obama hade brutit-
-mot nåt slags presidentiell klädkod.
...men presidenten kom ut och talade till reportrarna på torsdagen-
-i en beige kostym.
Time Magazine likställde det med att se "en artist utan scendräkt".
GQ kallade det "hemskt"-
-Esquire, "ohyggligt".
Han såg ut att vara på väg till en fest i Hamptons.
Några dagar senare tog president Obama på sig skulden för debaclet-
-och vägrade att offra nån.
Men nu offrar han till slut nån.
Och vid det här laget kanske ni förstår vem.
Herr president, vi behöver veta vad ni väljer till Nato-mötet.
Det här ser bra ut.
Vad är det här? Är det Nato-kostymerna?
Det här ska jag ha på mig i Turin.
-Är det spikat? -Ja.
-Får jag komma med ett förslag? -Låt höra.
Ta med extra slipsar.
-Varför det? -De brukar få fläckar.
Jag fläckar inte ner mina slipsar. Vet du varför?
Nej. Varför?
Jag äter aldrig soppa eller pasta när jag har slips.
Man måste välja. Det är antingen soppa eller slips, inte både och.
-Jaså? -Ja. Jag har sett att du äter soppa.
Det är därför dina slipsar är smutsiga. Tänk på det.
Intressant. En uppfällbar, då?
Det funkar inte. Vet du varför? Det som fälls upp...ramlar ner.
Det kan göra saken värre-
-så att man sitter där med slipsen i soppan-
-och har förstört både slipsen och soppan.
Ni är en riktig expert på det här. Här är schemat för Turin.
-Vad har vi här, då? Få se. -Vad är det här?
Nåt att dricka.
-Vad? -En proteinsmoothie.
Jaså?
-Vad heter den? -Jag vet inte.
Jag vet inte vad den heter.
-Har den inget namn? -Mango Tango.
Mango Tango. Ni dricker en Mango Tango.
-Vad fint. -Du behöver inte skrika.
-Kan jag få ett litet...smakprov? -Nej, det får du inte.
-Vad är problemet? -Inget. Jag vill bara inte det.
Ni använder sugrör. Jag skulle bara smutta från glaset.
-Det vore ännu värre. -Hur då?
Du sätter din mun mot glaset. Din saliv skulle hamna i smoothien.
-Så ni tillåter inget smuttande? -Jo då.
Michelle får alltid smutta.
Om Malia och Sasha var här skulle de gärna få smutta, men inte du.
-Panetta, då? Biden? -Nej.
Man måste sätta gränser.
-Så ingen utomstående får smutta? -Nej.
Dessutom har du, Biden och Panetta...
...gubbläppar.
-Gubbläppar? -Det känns inte så fräscht.
Förresten, jag skulle gärna ha "gubbläppar" som smeknamn.
Okej, "Gubbläppar", tillbaka till schemat.
-Okej. -Det ser bra ut.
-Bra. -Synd att vi inte har mer tid i Alperna.
Vi kunde ha gjort mycket där, åkt skidor, vandrat...
-Jaså? Åker ni skidor? -Varför skulle jag inte göra det?
-Åker du skidor? -Ja.
Så du tror att du kan åka skidor, men inte jag?
Jag menar...nej.
Varför tar du för givet att jag inte åker skidor?
-Larry, är det för att...? -Nej, nej, nej.
-Nej. -Är det för att...?
Absolut inte.
-Är det för att jag är från Hawaii? -Ja, självklart.
-Hawaiianer åker också skidor. -Gör de? Där ser man.
Jag undrar om ni kan göra mig en tjänst när ni är i Turin.
Vill du att jag gör dig en tjänst på Nato-mötet?
-En pytteliten grej bara. -Vad?
Hälsa den danska premiärministern från mig, det är allt.
På Nato-mötet, när vi diskuterar frågor om nationell säkerhet-
-vill du att jag ska säga: "Du, Larry hälsar"?
-Det är allt. -Vad tror du händer då?
Jag undrar bara hur hon reagerar.
Vet du hur jag tror att hon reagerar? Att hon säger: "Vilken Larry?"
Knappast.
Ni såg inte vårt samtal där för två år sen.
Var det lika minnesvärt för henne som för dig?
-"Åh, vad rolig du är." -Sa hon så?
Ja, så sa hon.
-"Vad rolig du är." -Larry...
-Ja. -Det tänker jag inte göra.
-Är du galen? -Vad då?
Hon är Danmarks premiärminister och vet inte vem du är.
Jag gjorde intryck...
För att inte tala om-
-att det där med att hälsa från nån aldrig leder nånvart.
Föreställ dig att jag är på toppmötet-
-och går fram till den danska premiärministern-
-och säger: "Larry 'Gubbläppar' hälsar."
Sen kommer jag hem och måste säga: "Helle hälsar."
Sen, då? Inget händer.
Då borrar jag mig in i attityden.
Borrar dig in? Vad menar du?
Hur reagerade hon?
Sa hon: "Åh"?
"Hälsade Larry?"
"Hälsa Larry från mig också."
Det är inte en diskussion jag vill ha.
-Nu fortsätter vi jobba. -Visst. Vad handlar det där om?
HEMLIGSTÄMPLAT
Det är hemligstämplat.
-Jag säger inget. -Varför inte?
Jag är bra på att bevara hemligheter.
Min kusin Arthur var bigamist.
Han hade en fru i New Hampshire och en i Queens.
Han åkte fram och tillbaka varannan helg-
-men sa inget till nån.
Bara till mig och jag berättade det aldrig för nån.
-Du berättade det för mig. -Han är död.
-Ja, okej. -Jag har berättat känsliga saker för er.
Jag berättade att jag bajsade på mig när jag var 12 år-
-på bussen till...
Jag ville inte höra det då och jag vill inte höra det nu.
Tänk er vilket trauma det var.
-Jag vill inte tänka mig det. -Jag var 12 år.
Det var tjejer på bussen. De kallade mig "blöj-David" i åratal.
Det är konfidentiellt.
Det finns en anledning till att du inte blev säkerhetsklassad.
-Du visar att det var ett klokt beslut. -Handlar det om Ryssland?
-Larry... -Kina?
-Nej. -Taiwan?
Herregud. Taiwan?
Ursäkta mig. Presskonferensen om IS börjar om tio minuter.
Okej, uppfattat. Jag måste kolla ett par saker.
-Jag kommer strax. -Visst. Ta den tid ni behöver.
Okej, nu kan vi gå.
Hallå! Vet ni vad? Jag har en idé som kan intressera er.
Vad har du för idé?
Jag tycker att ni borde ha den beige kostymen på presskonferensen.
-Den här presskonferensen? -Ja.
-Varför? -För det första är det en ursnygg kostym.
Därför tar jag med den till Turin. Ett evenemang hålls dagtid...
-...utomhus och är lite mer ledigt. -Och idag är det "ledig fredag".
Chefen vill prova den beige kostymen.
-Jag gillar den faktiskt. -Den är perfekt. Ledig.
Och ni ska vara i det enklare pressrummet.
Var är din slips?
Jag ska äta lunch och jag ska...
Jag ska äta soppa. Jag ska äta soppa.
-Du följer mitt råd. -Ja.
Smart. Ett sista tips bara. Ett nybörjarmisstag.
Utan slips måste man knäppa upp översta knappen.
-Jaha..! -Det ser coolare ut.
Tack.
-Det är verkligen en snygg kostym. -Jösses.
-Ni gör helt rätt. -Jag ska prova den och se hur det ser ut.
"Gubbläppar" kan ni lita på.
Ni kommer att tacka mig.
-Vad tycker du? -Himla snyggt.
Himla, himla, himla snyggt.
Då går vi. Presskonferensen väntar.
-Är du säker på det här? -Jag har aldrig varit mer säker.
Okej. Jag kommer tillbaka.
Folk kommer att prata väldigt länge om det här.
Tack för att ni följde med oss på den här otroliga resan.
Och en del var till och med sant.
USA:s utveckling har aldrig varit jämn och stabil.
Den sicksackar fram och tillbaka.
För vartannat steg framåt kan det kännas som om vi tar ett steg bakåt.
Och ibland när vi faktiskt har tagit ett steg bakåt-
-är det lätt att misströsta.
Eller att bli cynisk.
Men det här landets historia borde inspirera oss att välja den svårare vägen.
Att vara sanna mot våra ideal-
-och göra vad vi kan för att göra skillnad-
-vare sig det är i våra skolor, på våra arbetsplatser-
-i våra grannskap eller våra städer.
Om vi gör det, är jag säker på-
-att de kommande 250 åren av vårt amerikanska experiment-
-blir bättre än de föregående.
Larry?
-Vad gör du? -Ingenting.
-Jag har tappat en knapp. -Det har du faktiskt.
-Vad gör man? -De ser likadana ut.
-Ja. -Ja.
George Washington och jag har likadana knappar.
-Vilket sammanträffande, va? -Ja.
Okej. Visst har vi haft kul?
-Absolut. Jag gillade det. -Vet ni vad?
Jag glömde mitt manus. Jag kommer strax.
-Gör det inte. Jag vet vad du gör. -Jag gör ingenting.
Du funderar på att ta Washingtons knapp.
Han är vår landsfader.
-Kom nu. -Okej, jag...
Som om jag skulle ha tagit knappen. Aldrig.
-Du tänkte ta knappen. -Nej.
-Låt mig ställa en fråga. -Varsågod.
Låt säga rent hypotetiskt att nån gjorde ett tv-program-
-och alla hatade det, verkligen avskydde det.
Man kan inte ens gå utanför dörren utan att bli förolämpad.
Skulle ni lämna landet?
Ja, om jag var du.
-Jag ska hälsa min vän det. -Gör det.
Vet ni vad, nummer 44?
Jag tror att det här kan vara början på en vacker vänskap.
Det tror inte jag.
Text: Caroline Markström