VIDĚLI JSTE
- Těšíš se? - Náramně.
- Jsi nervózní? - Čekám na to věčnost.
A mám tě.
Takhle dobře mi už dlouho s nikým nebylo.
Je mi pouhých 38 let.
Mně je 22.
Snažím se držet toho, že věk je jenom číslo.
Vážně nevím, jestli to zvládneš. Můžu?
Mně je 60.
Ježiši!
Vychází to na 30, 40, 50, 60. Jo, je o 33 let starší než já.
Jorgemu je jako mým rodičům.
Nelíbí se mi takhle se dozvědět o něčem, cos udělal.
Jsem tady s tebou a nechci si připadat osaměle.
Přijde mi, že tě nepřitahuju.
- Jsme teď spíš kamarádi. - Dobře.
Je pro mě ten pravej? Vybrala jsem si správně?
- Už to nechci rozebírat. - Dobře.
Sundejte mi ten mikrofon.
Takovouhle lásku znova jen tak nenajdu.
Nejspíš už nikdy.
Od zítřka vás čekají návštěvy.
Vaši příbuzní a přátelé.
- Sara. Theresa. - Ahoj. Sara.
Nikdy nechodil s nikým o tolik starším.
Doufám, že jim to vyjde, ale…
Prostě je to zvláštní.
Je ti 23 a najednou budeš možná mít ze dne na den dvě děti?
Jo.
Mám opustit všechny a všechno, o co jsem usilovala.
Co to do prdele dělám?
Jsem vyčerpanej a přehlcenej, protože s tebou nemůžu být sám sebou.
Začlenit 22letou holku do mýho života rozhodně není jen tak.
Můžeme spolu v budoucnu být?
Musíte se rozhodnout.
Necháte si prstýnky a zkusíte to spolu?
Nebo se vydáte vlastní cestou, každý sám?
To je na prd.
1 DEN DO SLAVNOSTNÍHO OBŘADU
Vyklidils už koupelnu?
Já zkontroluju zbylý pokoje.
- Ty zatím vyřeš… - Obleky.
- Měl by sis na ně pořídit speciální obal. - Jo.
Cítím nervozitu a úzkost,
protože se za chvíli rozloučíme a uvidíme se až na obřadu.
Já mám snad hotovo.
Strašně mě děsí, že budu úplně sám.
Vůbec nevím, k jakýmu závěru nakonec dospěju.
Jedna moje část do toho chce s Vanessou jít,
ale ta druhá dumá, jestli dělám správně.
Jestli všechny ty výkyvy vlastně ustojíme.
A můj strach ze závazků taky pořád nikam nezmizel.
Takže mám…
prostě strach.
- Jak se cítíš? Díky. - Všechno jsem ti připravila.
- Jak se cítíš? - Dobře. Co ty?
Taky.
- Je mi smutno. Nechci, abys odjel. - Vůbec nevím, co říct.
- Právě. - Bylo to fajn.
Posledních pár dnů s tebou bylo lepších, než bych si kdy dokázala představit.
Jsi jedna z nejúžasnějších žen, co jsem v životě poznal.
- Díky. - Těžko se to popisuje.
Ale pro mě to byl jeden z nejúžasnějších zážitků v životě a…
je zvláštní tu kapitolu najednou uzavřít a…
Zní to, jako bys mi dával košem.
- Zavání to rozchodem. - Ne, to ne!
Nevím, co na to říct. Co když se rozbrečím?
- Ne. - Nemám?
- Ne. - Dobře.
To zvládneš.
- Vypadáš skvěle. - Díky.
Dobrý?
Dobrý.
Bez breku?
- Fakt dobrý? - Jo.
Slibuješ?
Jsem tu pro tebe.
Jo.
Jasný?
Asi mám prostě jen PTSD.
- Co? - Nevím.
Jen se mi vybavila moje katastrofální vztahová historie.
Bojím se, že mě čeká další nevydařenej pokus.
Ty za to nemůžeš. Nechci na tebe vyvíjet tlak.
To vůbec. Jen jsem to už párkrát zažila a…
vždycky se spálila.
Tak jen doufám, že se to nebude opakovat.
Děsí mě to.
Dlouho jsem váhala,
jestli do toho s Loganem jít, protože bolesti už jsem zažila ažaž.
Musela jsem se neustále ujišťovat: „To bude dobrý, to bude dobrý.“
A třeba stejně nebude.
Jenom doufám, že jsem si tentokrát vybrala dobře.
Mám pocit, že jo.
A doufám, že ty máš ten pocit taky.
Jo, to víš, že mám.
Je to fakt strašidelný.
Celý ty roky si nikoho nepustit k tělu
a najednou mít k někomu tak blízko
a bát se, že vás to zase totálně semele, a ještě k tomu to všichni uvidí.
- Brzo na viděnou. Zatím se měj. - Dobře.
Vidět starší ženu s o 20 let mladším mužem není jen tak.
Je to vzácnost.
A tak si říkám, jestli nejsem blázen, když věřím, že to může fungovat.
Nejsem naivní, že jdu zase s kůží na trh?
Ostatně je teď v nejlepších letech.
Proč by se o ně měl kvůli o 20 let starší ženský ochudit?
LÁSKA VĚK NEPOČÍTÁ
Odjíždíš.
Jo. Snad tady nic nenechám.
Necháváš tady mě.
Podle mě nám to prospěje, protože jsme byli pořád spolu.
Konečně budu mít šanci se na to podívat s odstupem
a jasně se rozhodnout.
Co jsme se sestěhovali, bylo to s náma jako na houpačce.
Ale zároveň mi toho náš vztah hodně dal.
I když jsme řešili problémy, vždycky jsem cítil lásku a péči.
Už jen z toho je jasně patrný, že mi na ní nesmírně záleží.
Otázkou je, jestli všechno to dobrý převáží to špatný
a jestli je to dost na to, abychom v tom vztahu dál pokračovali.
Pojď sem.
Děkuju, žes byla sama sebou a udělala ze mě lepšího člověka.
Není zač.
Ne, fakticky.
- Proč se na mě koukáš takhle? - Protože odjíždíš.
Ještě jsme si ani nezatančili.
Jo.
Mám o čem přemýšlet. My oba.
Já vím, ale…
Bude se mi… Bude se mi po tobě trošičku stýskat.
Mně po tobě taky. Víc, než si myslíš.
Vážně?
Nejspíš z toho ani neusneš.
- Možná. Uvidíme. - Cože?
- Třeba usnu. - Neusneš.
Dej mi pusu.
Je to takový hořkosladký.
Tak zatím.
Blíží se slavnostní obřad a nebude to snadný.
Pořád řešíme, co zlepšit, abychom spolu vůbec fungovali tady,
a teď spolu máme doopravdy žít.
Vím, že mě má rád a momentálně je nám spolu moc dobře.
Ale nechci to zbytečně hrotit, protože fakt netuším,
jak to s náma dopadne.
Jaký jsou dojmy?
- Z čeho? - Z odloučení.
Mám pocit, že nepříjemný témata vždycky otevírám já,
ale vlastně ani nevíme, jak spolu budeme po tom všem fungovat.
Zatím jsme pořád v bublině.
Nevíme, jaký to bude, až si budeme jen volat a psát.
Vztah na dálku jsem ještě nezkoušel.
Proto mi to všechno pochopitelně vrtá hlavou.
Jo, jsem ráda, žes to naťuknul…
protože já o tom pořádně ani nepřemejšlela.
Snažím se na to dívat realisticky
- A prostě… - Jo, chápu.
Je mi jasný, že tahle idylka jednou skončí…
Kéž bychom mohli v zůstat v bublině navždy, ale je načase dát jí sbohem.
Když si uvědomím, že příště se s Andrewem uvidím
na slavnostním obřadu, je mi z toho trochu ouzko.
V hlavě mu to dost šrotuje a nevyčítám mu to,
protože některý ty obavy mám taky, jenom jsem je neventilovala.
Někde uvnitř se bojím,
že nám ten věkovej rozdíl nakonec zlomí vaz.
A jo, mám prostě strach,
že to třeba nakonec neustojíme.
Tak jo.
Čau čau.
Zatím.
Čau.
Bože můj.
Jsou nádherný.
Vzpomenu si na tebe pokaždý, když se na ně podívám.
Nevím, jaký to bude, když se neuvidíme.
Moc rád tě podporuju a jsem tu pro tebe ve chvílích…
kdy je ti na hovno.
Budu na tebe myslet.
Využiju ten čas, abych se pořádně zamyslela a uklidnila.
Budeš mi chybět.
Na to, že jsme spolu tak krátce, jsme se hrozně sblížili
a bydlení s tebou bylo úžasný.
To mi bude určitě chybět.
Ale myslím, že nám to prospěje,
byť nesnáším loučení.
Aspoň že mám ty kytky.
Budu s tebou.
Dobře.
Děkuju ti za všechno.
A…
Ať se ti moc nestýská.
Nemůžu slíbit.
Theresu miluju.
Umožnila mi být naprosto otevřenej a zranitelnej,
aniž bych musel nasadit masku, což jsem dřív dělával.
Když se vzbudím a vidím ji vedle sebe,
cítím radost a takovej ten pocit domova. Je to fajn.
Miluju tě.
Věřím, že to klapne a vyjdeme z toho ještě silnější?
Jo, myslím, že to tak může dopadnout.
Ale taky je možný…
- Je to zvláštní. - Já vím.
…že se prostě…
utopí ve vlastních myšlenkách, a až ji příště uvidím, bude jako vyměněná.
- Ahoj. - Měj se.
Stojím před naprosto zásadním rozhodnutím.
Není sporu o tom, že mezi náma je od začátku opravdový a silný pouto.
Nicméně…
pořád mám pochybnosti.
Je to obrovskej krok,
prohlásit o někom o 27 let mladším,
že je můj přítel,
plně se našemu vztahu oddat
a vytroubit to do světa.
Nevím, jestli mám sílu to ustát.
- Připijme si na naši cestu. - Na zdraví.
- Na velký rozhodnutí. - To největší.
Jak se cítíš?
Vím, co cítím k tobě.
Ale je mi jasný, že to samo o sobě
všechno neřeší.
Chápu, že budeme muset řešit logistiku, věkovej rozdíl,
geografickou vzdálenost a plno dalších věcí.
Takže…
Je načase to všechno zvážit.
Jo.
Od začátku to připomínalo pohádku.
Všechno šlo jako po másle, nic nás netrápilo a fakt to tak bylo.
Až na posledních pár dnů.
Takže to, že máme být sami zrovna teď,
mě trochu znejišťuje…
v tom, jak se rozhodnout.
Vyvstalo plno otázek, který jsem dlouho ignorovala.
Nechtěla jsem na ně myslet, abych nám to nekazila…
a nic se mezi náma nezměnilo.
Ale ač mám teď v hlavě bordel a bojím se,
vím, že to odloučení nám oběma prospěje,
protože si to nechám pořádně projít hlavou a…
nebudu jednat ukvapeně.
Jo.
Toho si cením.
Její obavy jsou zcela na místě.
Sám jsem se posledních pár dnů
snažil soustředit spíš na její pocity a prožitky.
a sebe jsem trochu upozadil.
Ale teď budeme nějakou chvíli od sebe,
takže si to musím i já nechat pořádně projít hlavou.
Co z toho nakonec bude?
Je to velkej závazek. Ustojí to?
Tak zatím.
Každej jsme v jiný životní etapě.
Já mám kluky. Sedne si to? Visí nad tím spousta otazníků.
Lhal bych, kdybych tvrdil, že nejsem ani trochu nervózní.
DEN KONÁNÍ SLAVNOSTNÍHO OBŘADU
Dnes nás čeká slavnostní obřad.
Já jsem si jistej, ale jí do hlavy nevidím.
Třeba ji to nakonec nahlodá a kvůli dětem z toho vycouvá.
Stojím při ní a vždycky budu na její straně.
Moje rodina nám to přeje,
ale mám strach, aby si to Theresa nakonec
kvůli okolnostem, který nemám jak ovlivnit, nerozmyslela.
Já jsem jí ale zcela oddanej.
A…
doufám, že do toho se mnou skočí.
Johna mám každým dnem víc a víc ráda.
Musím přiznat, že se do něj zamilovávám.
Je to až podezřele dobrý,
ale zároveň se nemůžu zbavit určitých pochyb.
Ten věkovej rozdíl je obrovskej. A jo, děsí mě.
Dneska mám možnost z toho vycouvat,
ale zároveň bych se tím o hodně ochudila.
Určitě by mě mrzelo, kdybych o něj přišla,
ale zároveň nevím, jestli nás to nakonec stejně nesemele.
Nebylo by snazší…
to rovnou odpískat, vydat se každej svou cestou
a žít si svý životy tak, jak jsme byli zvyklí?
Pořád nevím, jestli jsem připravená.
Tak jo.
Hned zkraje jsme dostali pěkně zabrat a jsem za to rád.
Vzájemně jsme se podrželi a to něco znamená.
Dřív jsem toho s nikým nebyl schopnej. Necítil jsem se na to.
Nedokázal jsem tu podporu přijímat ani ji poskytovat.
Mám radost, že tobě teď tou oporou být můžu.
Věřím nám.
Věřím tomu, co jsme spolu vybudovali. Vím, co k sobě cítíme, a to je hlavní.
Ten okamžitej pocit klidu, co cítím, kdykoliv tě vidím.
To, že dokážeme vyprsknout smíchy ve chvilkách vážných
i intimních.
Těším se na…
další kapitolu
a ten věkovej rozdíl překonáme.
Potřebuju, abys věřila tomu, že věk je jenom číslo,
ale taky abys věřila, že nikdy nepolevím
a budu v tom každej den s tebou.
Když jsem se rozhodla, že tady zkusím najít životního partnera…
řekla jsem si, že jsem připravená.
Když jsem tě poznala,
uhranuls mě svým úsměvem, energií a vyrovnaností.
Uměls mě rozesmát.
A bylo mi s tebou…
líp než kdy předtím.
Ale přesto mě z nějakého důvodu pořád něco brzdilo.
Když jsem tě představila dětem a neřekla jim tvůj věk,
nebylo to proto, že bych se styděla.
Jen jsem měla strach.
Strach, že když to řeknu nahlas, stane se to realitou.
Strach z toho,
čemu všemu budeme muset společně čelit.
Vím totiž, že svět není fér
a že existuje dvojí metr a ženy s mladšími partnery to nemají snadný.
A tak mě napadlo,
že bude možná lepší to utnout, než nám to oběma a přeroste přes hlavu…
a…
stane se to realitou.
Děláš si srandu.
Je to těžký.
Mám z toho nahnáno.
Kdybych se…
takhle otevřela…
tobě…
a celýmu světu,
byl by to nejriskantnější krok, ke kterýmu bych se kdy odhodlala.
Nestačím se divit.
To je přece otočka o 180 stupňů.
Zažili jsme spolu spoustu nádherných chvil.
Jsi nesmírně trpělivej a chápavej.
Jen mám strach, že to neustojíme.
Takže to vzdáš bez boje?
Bojovnice určitě jsem.
Ale zároveň se snažím sebe i tebe chránit.
Nevím, co na to říct.
Moje děti ti napsaly dopis, který bych ti teď ráda přečetla.
Dobře.
„Milý Johne, bylo nám potěšením tě poznat a vidět tě po boku naší mámy.
Už ani nevíme, kdy jsme ji naposledy zažili takhle šťastnou.“
Dej mi chvilku.
„Sice nevíme, jaký je mezi vámi věkový rozdíl,
ale poté, co jsme vás spolu viděli, na tom stejně nesejde.
Chceme jen, aby byla šťastná.
A to s tebou zjevně je.
Proto máte naši plnou podporu a těšíme se, co všechno společně zažijete.
S láskou Lauren, Richard a Michael.“
Jen potřebuju vědět, jestli tomu sama věříš
a jsi ochotná do toho rizika jít.
Jestli věříš svým dětem, že tě v tom podpoří.
Potřebuju, abys každý ráno vstávala
s vědomím toho, že nás v tom tvé děti podporujou.
Pak ať se stane cokoliv,
nějak se s tím popasujem,
ale je to na tobě.
Říkám to celou dobu.
Na tahu jsi ty. Jde jen o to,
jestli tomu věříš.
Jsem si mnohem jistější a šťastnější,
když vím, že ti napsali tohle.
Ten dopis jsem předem nečetla.
A nechci od toho jen tak odejít.
Naopak. Ráda bych s tebou vyrazila do neznáma.
Nevím, co nás čeká a jak to bude vypadat,
ale věřím, že tomu společně přijdeme na kloub.
A pokud mi zvládneš být oporou
i v mých nejúzkostlivějších stavech…
mohlo by z toho vzniknout něco jedinečného.
Taky si myslím.
A jednoho dne budu určitě schopná
to všechno vyřvat do světa.
Ale
prozatím ti slíbím
jenom to,
že jsem ti oddaná
a chci přetavit náš vztah v něco opravdového
a úžasného.
Přijímám.
Vtipálku.
Těším se, co nás spolu čeká,
a jsem vděčnej, že jsme do toho šli.
Chci se do tebe dál zamilovávat.
Já taky.
Miluju tě.
Já tebe taky.
Asi už tě nepustím.
- Fajn, protože ani nemusíš. - Dobrá odpověď.
Jsem lehce nervózní.
Mám v Derricka důvěru a stejně tak i v náš vztah.
Spíš mám obavy o svou vlastní budoucnost.
Vždyť je mi 23.
Nikdy mě nenapadlo, že bych se stěhovala na druhou stranu země
kvůli chlapovi, co má děti.
A ten strach asi pramení převážně z toho,
že jsem s otcem od dětí ještě nikdy nechodila.
Je to velký rozhodnutí.
Buď odsud odejdu bez Derricka
a vrátím se ke svýmu životu v Seattlu, nebo odejdu s Derrickem
a můj život se změní naprosto k nepoznání.
Pere se to ve mně. Mám dát kvůli vztahu svůj dosavadní život všanc,
nebo udělat těžký rozhodnutí a utnout to?
Nikdy v životě by mě nenapadlo,
že tady najdu takhle silný a autentický pouto.
Připadám si, jako bychom se brali. Nemá to vůbec snadný.
Musí zvážit, jestli jí za tu životní změnu stojím.
Když jsme se spolu naposledy bavili, rozhodně neměla jasno a působila nervózně.
Má strach, že se vzdává svýho života a nejspíš bude muset měnit práci.
Je to síla.
Snažím se s ní soucítit a mít pro ni pochopení,
ale chci, aby byla v Dallasu se mnou.
Jen nevím, jestli je náš vztah v tuhle chvíli
dost silnej na to, aby do toho šla.
Ahoj.
- Vypadáš skvěle. - Díky.
Od prvního dne jsem, nevím proč, věděl, že je mi s tebou neskutečně dobře.
Bylo to hrozně příjemný, přitom stačilo prohodit pár vět.
V tu chvíli mi došlo, že mi jsou
všechny ostatní ženský ukradený.
A tak jsme pokračovali. Sestěhovali se.
A jasně, určitě jsem měl obavy.
Není snadný jít bydlet s někým, koho sotva znáš.
Přesto mi něco říkalo, že to bude dobrý, ale byl jsem úplně vedle.
Bylo to totiž daleko lepší, než jsem čekal.
A všechno to dobrý i špatný, co jsme zažili,
všechny výzvy a nepříjemný rozhovory k tomu zkrátka patří.
Mám pocit, že spolu neustále rostem.
Od prvního dne mi bylo jasný, že jsi výjimečnej.
Přestože nás od sebe dělí 20 let,
jsem si jistá, že mě nic lepšího v životě potkat nemohlo.
Vždycky jsem dumala nad tím,
s jakým chlapem jednou skončím,
ale tys předčil…
i moje nejtajnější přání.
A teď si nedovedu představit
budoucnost bez tebe.
Už od prvního rande jsem věděla, že jsi skvělej chlap.
Ale když jsme se sestěhovali,
uvědomila jsem si, že jsi jeden z nejlepších chlapů, co jsem kdy poznala.
Bylo mi ctí to s tebou všechno prožívat.
A čím víc se sbližujeme,
tím víc si uvědomuju, jakej v tobě mám poklad.
Derricku, jsi fantastickej člověk.
Někdy se mi tomu až nechce věřit, ale prostě už jsi takovej.
A připadám si jako nejšťastnější ženská pod sluncem, protože mě osud zavál k tobě.
Mnozí lidi stráví celej život tím, že se snaží najít to, co my už máme.
Kdybych odsud odešla bez tebe,
možná bych si to do konce života vyčítala.
Ale kdybychom spolu zůstali
můj život by se otřásl v základech
a změnil k nepoznání.
Musela bych obětovat celej svůj život v Seattlu.
Přátele, zázemí
a všechno, co jsem tam poslední čtyři roky budovala.
Ale…
dneska…
házím všechny nejistoty za hlavu a nechávám se vést srdcem.
Takže
jsem stoprocentně odhodlaná se odstěhovat do Dallasu…
a začít naši společnou cestu
v reálným životě.
Jo, to bylo silný.
Slibuju ti, že nikdy nepolevím.
Budu se pořád snažit.
Budu vždycky chránit tebe i tvoje srdce.
Pfeifer, moc tě miluju.
A tady pro tebe něco mám.
Je to klíč od našeho bytu a mýho současnýho domova.
Děkuju.
- Moc to pro mě znamená. Vážně. - Není za co.
Nechci, abys žila v Dallasu někde jinde.
Můj domov je odteď náš domov.
Připadám si neskutečně šťastně.
Od začátku.
To jsme dva, zlato.
Šla jsem do toho s tím, že se tady otevřu
a najdu si někoho, s kým strávím zbytek života.
V budoucnu chci být šťastně vdaná a mít úžasnýho manžela.
A i přes všechny naše zaškobrtnutí si myslím, že by jím Chris mohl být.
Jsem beznadějná romantička.
Takže doufám, že nám to klapne. Možná jsme na něco kápli.
Konečně si to sedlo, ale jde o hodně.
Mně je 41 a jemu 26.
Takže je fakt připravenej?
Těžko říct.
Ale nehodlám ztrácet naději.
Jsem z toho nesvůj.
Určitě se máme rádi,
protože jsme spolu už přečkali všechno možný.
Jinak bychom to při první slabší chvilce odpískali.
Otázkou bylo a je, zda se milujem.
Vytvořilo se mezi náma tak silný citový pouto,
že se snažím všechno to, co bylo, hodit za hlavu a prostě jít dál.
Zároveň ale váhám, jestli na to jsem, nebo nejsem připravenej.
Tohle rozhodnutí mi už navždy změní život.
Rozum, pocit, hlava, srdce.
Čím se mám řídit?
Do toho je tady spousta
vnějších i vnitřních hlasů, který nám radí, co máme dělat.
Snažím se ze všech sil ignorovat, co ode mě očekává společnost,
a naslouchat tomu, na čem jediným záleží, svýmu vlastnímu srdci.
- Sluší ti to. - Ahoj. Díky.
Vypadáš úžasně.
Šla jsem do toho v naději, že mi Bůh pošle toho pravýho.
Modlila jsem se, abych na něj narazila.
A pak jsem poznala tebe.
A jakmile jsme se poprvý dali do řeči, věděla jsem, že je mezi náma něco víc.
Náš první polibek stál za to.
Zažehl jsi ve mně něco, co jsem myslela, že už nepocítím.
Vím, že jsme si spolu užili svý, dobrý i zlý.
Ale za mě to dobrý zlý převáží.
Nutils mě snažit se být lepší.
A za to ti děkuju.
Děkuju, žes mě poslouchal, vnímal a vždycky mi říkal, ať jsem sama sebou.
Díky.
Od prvního dne jsme k sobě chtěli být upřímní
a říkat si věci na rovinu, a proto bych rád vyzdvihl,
žes mi umožnila být naprosto otevřenej.
Posouvala jsi mě, pomáhala mi růst.
A doufám, že já tobě taky.
Na stotisíckrát ti děkuju za všechno, co jsme spolu prožili.
Zažili jsme dobrý i zlý.
Není pochyb o tom,
že jsme si dost zkusili, ale zároveň zažili krásný chvilky.
A chci si pamatovat…
obojí.
Myslím, že k sobě musíme
být i nadále upřímní.
A ten náš věkovej rozdíl jsme řešili nespočetněkrát
a možná to pro nás byl větší oříšek, než jsme čekali.
Ale došli jsme až sem.
A naše rozhodnutí ovlivní naše životy a rodiny.
Já jen doufám, že se rozhodnem správně.
Chtěla jsem, abys viděl to, co vidím já.
Chtěla jsem ti ukázat svět. A chci ho s tebou dál poznávat.
Ráda bych tě vytáhla z ulity a hnala kupředu, jak jen to dokážu.
Líbí se mi, že to samý děláš ty mně.
Umím si představit, že vedle tebe rostu a společně něco budujem.
Uvědomuju si, že to není snadný a že to vždycky nebylo stoprocentní.
Ale moc ráda bych nás oba viděla v tom nejlepším světle
a zjistila, jak by to mohlo vypadat.
Ráda bych se ti oddala.
Promiň.
Takže…
Ty jo.
Řešili jsme naše odlišnosti a hned první den
jsme si řekli, co od vztahu čekáme.
Oba toužíme po rodině a chceme se usadit, i když každej asi trochu jiným tempem.
Ten věkovej rozdíl podle mě vyvinul na nás oba zbytečnej tlak
a dostal nás do situace, kdy…
se mi poprvý v životě
nedařilo být sám sebou
A proto jsem nakonec usoudil, že pro mě náš vztah není tím správným.
Bohužel…
nemůžu pokračovat v něčem, čím si nejsem stoprocentně jistej.
Nebylo by to fér vůči našim rodinám.
Proto jsem se rozhodl náš vztah tímto ukončit.
Budu rád vzpomínat na každej okamžik, co jsme spolu prožili.
A snad tím neskončí i naše přátelství,
kterýho si vážím.
- Ze srdce ti děkuju. - Není zač.
Jsi ve všech ohledech úžasná.
Obejmeš mě?
Ráda jsem tě poznala.
Chris se mnou nechtěl být.
Když s váma někdo chce být, tak s váma prostě je a bojuje.
Proto jsem chtěla zjistit, jestli nám to bude klapat.
Ale on nechtěl.
Chtěla jsem, aby si mě vybral, ale doprošovat se nehodlám.
A chlapa z kluka taky neudělám.
Doufala jsem, že tu najdu lásku, ale nestalo se.
Ale aspoň jsem se líp poznala.
Jsem silná, inteligentní, nádherná
a můj budoucí partner bude šťastnej, že mě má.
Už se ho nemůžu dočkat.
Rozhodně jsem trochu nalomenej.
Posledních pár dnů mi to v hlavě dost šrotuje.
Mám hroznej strach z toho,
že neustojíme ten věkovej rozdíl,
že řešíme v životě každej něco jinýho, z načasování, ze vzdálenosti.
Nejsme každej úplně jinej, v jiný životní fázi?
Lhal bych, kdybych tvrdil, že na to s Libby
každej den nemyslím.
Pořád se to ve mně pere a něco mi našeptává,
že to prostě nemůže fungovat.
Na jedný straně stojí všechno, čím jsem si prošel,
všechny ty neúspěchy.
A na druhý moje srdce.
Jdu do toho s jistýma obavama.
S Andrewem jsme byli od začátku naprosto neochvějný,
takže jsem vůbec nečekala, že budu od dnešního rána tak na pochybách.
Ale posledních pár dnů zmiňuje, že má strach, aby mě o něco neochudil,
a neví, jestli zvládnem vztah na dálku, takže to začíná doléhat i na mě.
Andrew mi svýma pochybama nasadil brouka do hlavy.
Říkám si: „Co když má pravdu? Bude to fungovat?“
Najednou taky váhám
a celý mě to začíná pěkně děsit.
Nevím, v jakým je rozpoložení
a jestli si myslí, že ten věkovej rozdíl nepřekonáme,
ale je dost možný že mi dneska na tý hoře zlomí srdce.
Paráda.
- Sluší ti to. - Díky.
- Vypadáš skvěle. - Díky.
Šel jsem do toho v naději,
že si někoho najdu,
ale vůbec jsem nevěřil, že bych mohl najít něco tak opravdovýho.
Jedna moje část má obavy, jestli nám to bude klapat i po tom,
co opustíme bublinu, ve který jsme doteď žili.
Tobě je 22, mně 38.
To je velkej rozdíl.
Tobě život sotva začíná.
Začínáš zjišťovat, kdo vlastně jsi, co chceš, kam směřuješ.
A já já jsem zvyklej na svoje zázemí a svůj klid.
Největší strach mám z toho, že tě budu brzdit v cestě za tvými sny,
ačkoliv jsi nedílnou součástí těch mých.
Naprosto ti rozumím.
A pochopitelně jsem o tom taky přemýšlela.
Víš, že občas mívám problém
vyjádřit slovy, co cítím.
A tak je pro mě někdy snazší se z toho vypsat.
Proto ti teď něco přečtu.
„Od začátku jsem doufala v co nejlepší výsledek,
ale vůbec mě nenapadlo, že poznám někoho, jako jsi ty.
Máš všechno, co jsem si kdy u chlapa přála.
A to se jen tak nevidí, protože to mimo jiné znamená,
že jsi ochotný si se mnou zpívat Taylor Swift a manifestovat.
Díky tobě jsem v sobě našla odvahu se otevřít
a poznal jsi mě tak, jak mě zná jen málokdo.
Líbí se mi, s jakou láskou mluvíš o svých dcerách,
a to, jak je chráníš, jen ukazuje, jak skvělý jsi táta.
Tvé otcovství bylo
jedním z mnoha důvodů, proč jsem se zamilovala.
Zároveň si uvědomuju, že to s sebou nese komplikace
a neberu to na lehkou váhu.
Vím, že tě trápí náš věkový rozdíl
a vzhledem k tomu, že mi je teprve 22,
máš strach, že když s tebou budu, o něco se tím ochudím.
Proto jsem posledních pár dnů dumala nad tím, co od života očekávám.“
A mám dojem, že můžeš můj život jedině obohatit.
Taky jsem měl čas přemýšlet.
A pravdou je…
že i přes všechny moje obavy z toho věkovýho rozdílu,
vzdálenosti i načasování,
jsem ani na sekundu nezapochyboval o tom, co k tobě cítím.
Hned na začátku
ses mě zeptala, jestli věřím…
že se tady můžu do někoho zamilovat.
A tehdy jsem ti odpověděl,
že někdo určitě.
Nevěřil jsem, že bych to mohl být já.
A spletl jsem se.
Stalo se.
Miluju tě.
Probudila jsi ve mně pocity,
o kterých jsem si myslel, že je už neucítím.
Žil jsem v tom, že už se nedočkám.
Čekal jsem fakt dlouho.
Ale cítím, že jsem na to konečně kápnul.
Že bych se mohl dočkat
happy endu jako z romantický komedie.
- Já vím, hrozný klišé. - Ne, miluju to.
Dost jsem přemýšlel,
co bude dál.
A nemám tušení,
jak tomu tvoje generace říká.
Hard launch.
Soft launch.
Každopádně nějakým mnohem víc cool výrazem, než kterej použiju já.
Ale moc rád bych, aby ses tímto stala mojí přítelkyní.
Takže mě chceš hardlaunchnout?
Jo, chci tě hardlaunchnout.
Potřebuju, aby ses vyjádřila.
Dobře.
Chci se ti oddat
a chodit s tebou i mimo tenhle pořad,
protože tě taky miluju.
Pojď sem.
Bože můj.
Dobrá.
Teď ještě jedna věc.
Moje dcery.
Znamenají pro mě úplně všechno.
A ty mi dáváš pocit bezpečí.
S tebou mám pocit, že se nemusím bát
to znova risknout.
Proto bych byl rád, kdybys přijela do Baltimoru
a já ti mohl svý dcery představit, protože s tebou
chci být už navěky věků.
Moc si toho vážím.
Je to hezký.
Musím říct,
že vím, jak moc ti na tvých dcerách záleží.
A chci, abys věděl, že to rozhodně neberu na lehkou váhu.
A pokud jsi ochotnej si mě do týhle části svýho života vpustit,
ráda se stanu
její součástí.
Vážně tě moc miluju.
Já tebe taky.
Jsem v životě spokojená. Zanedlouho oslavím padesátku.
Nikdy jsem se necítila líp.
Ve svým těle, po finanční i psychický stránce.
Jediný, co mi chybí, je láska.
Byla jsem přesvědčená, že ji už nenajdu, ale s Loganem ji cítím.
Dává mi naději a ohromnou chuť do života.
Zažili jsme spolu dobrý i špatný, ale konečně si to sedlo.
Jedinou otázkou zůstává, zda je na ten závazek připravenej.
Dokáže udělat ten poslední krok a jít do toho?
Nebo se vrátí ke svýmu mládeneckýmu životu v Dallasu
a já budu zpátky v Ohiu začínat zase od nuly?
Představa, že bych odtud měla odcházet sama, mě upřímně děsí.
Nechci, aby to skončilo.
Do Vanessy jsem se nepochybně zamiloval.
Připadá mi, že jsme na jedný vlně.
Vlastně bych nikdy nevěřil, že mě něco takovýho potká.
Miluje mě způsobem, jakým mě nikdy nikdo nemiloval.
Je sice o 20 let starší, ale co na tom sejde.
Co když takovou ženskou už nikdy v životě nepotkám?
Před slavnostním obřadem zůstává neznámou, jestli jí dokážu dát to, po čem touží.
Dost možná tam přijdu, uvidím ženu, do který jsem se zamiloval,
a všechno bude zalitý sluncem.
Ale taky je možný, že její očekávání nenaplním
a dopadne to tak, že půjdeme každej svou cestou.
- Čau. - Ahoj.
Moc ti to sluší.
- Rád tě vidím. - Jsem nervózní.
- Že jo? - Jo.
Můžu tě chytit za ruce, abych se uklidnila?
Logane, když jsem tě poprvý poznala, dals mi najevo, jaký jsi džentlmen.
Skvěle jsme si popovídali.
A pak jsme vyrazili na rande
a ty ses bál, jak to bude vypadat, když skončíš se starší ženou.
A já najednou nevěděla, co si o tobě myslet.
Nakonec jsem to pustila z hlavy.
Udělal jsi totiž hned několik pro mě důležitých věcí.
Omluvil ses a přijal zodpovědnost.
A to pro mě moc znamenalo, tak jsem si řekla, že to s tebou zkusím.
Jo.
Mám dojem, že jsem se ti
otevřela víc než komukoliv jinýmu v životě.
Dáváš mi pocit bezpečí.
A to je pro mě taky moc důležitý.
Nemám za sebou nejšťastnější období.
Před rokem jsem přišla o mámu.
Ale s tebou začínám zase naplno žít.
A jsem ráda, že tě mám.
Já jsem taky rád.
Jo. Naše společná cesta byla všechno, jen ne idylická.
Ale navzdory tomu všemu mezi náma vzniklo pouto.
Celou dobu jsi mě posouvala, pokládala mi nepříjemný otázky
a zjišťovala, jestli jsem připravenej na závazek a vážnej vztah, nebo…
- Nebo jsem si přišel povyrazit. - Jo.
Pravdou je, žes ze mě udělala lepšího člověka.
A nikdy by mě nenapadlo, co všechno s tebou zažiju.
Těší mě, že po všech těch útrapách konečně zavládly klid a láska.
Už se nehádáme.
A já už nechci žít bez tebe.
Tím chci říct,
že bych tě moc ráda začlenila do svýho života,
představila rodině a přátelům a stála po tvým boku.
Zároveň uvítám,
pokud budu moct poznat
tvé přátele a rodinu a stát se součástí tvého života,
protože o tebe moc stojím.
Teď se se mnou rozejdeš?
Pravda je taková,
že to s náma bylo jako na houpačce.
A ten chaos, co jsme zažili,
se prostě…
Bylo to všechno na škodu, nebo nám to prospělo?
Přimělo mě to položit si otázku,
jestli nám to vlastně svědčí.
Když jsme byli od sebe,
uvědomil jsem si, že pro tebe možná nejsem tím pravým.
Možná
pro tebe nejsem dost dobrej.
Je to pro mě fakt těžký…
Nechci dávat sliby, které nedokážu splnit.
Takže…
mi prosím vrať prstýnek.
Bylo to náročný.
Můj prvotní instinkt opět nezklamal.
Příště až někoho poznám, musím na něj prostě dát.
Jo.
Možná jsem se snažila lámat věci přes koleno.
A zase to nevyšlo.
Jo.
Ale…
když jsem byl sám, taky mi došlo
že možná nemusím být dokonalej.
Možná stačí být někdo, kdo s tebou zůstane
v dobrým i zlým, za každou cenu.
Někdo, na koho se budeš moct spolehnout.
Někdo, kdo tu pro tebe vždycky bude jako tvoje máma, než umřela.
A všechen ten společně strávenej čas,
kdy jsem si tě užíval
a na věkovej rozdíl ani nepomyslel,
mě přiměl
se ti zavázat.
Co se to děje?
Cože?
- Nechci, aby to skončilo. - Bože můj, to se mi snad zdá.
A jo…
je to s tebou sice zběsilá jízda na horský dráze,
ale v dohledný době nehodlám vystupovat.
Jsem do tebe blázen.
Chci se ti oddat a zůstat s tebou.
Zasloužíš si modrý z nebe.
Co se to děje?
A taky Kobeho prsten.
Nech toho. Ne.
To myslíš vážně?
- Vanesso. - Dost!
Říkám, že nehodlám vystupovat.
Bože můj, to není možný!
Takže…
chceš v tom dál pokračovat a žít se mnou?
Ano, chci.
Bože můj, celá se třesu.
- Takže tak. - Ježiši.
Bože můj. Je nádhernej.
- Jdeme na to. - Bože můj. Já tě tak miluju.
Ježiši.
- To je mazec. - Kristepane.
- Jsi od rtěnky. - Jo, já vím.
Bože můj, klepu se.
Tys mě teda dostal.
Jak ses do mě pustila, začal jsem se bát.
Bože můj.
Ježiši.
Věk v našem případě nehraje roli. Možná že je šílený
zasnoubit se s někým o 20 let starším,
ale tohle je Vanessa.
To ona ze mě udělala jinýho člověka
a probudila ve mně city, který jsem dřív neznal.
Takže v konečným důsledku mám, co jsem chtěl.
Přehrávala jsem si v hlavě všechny možný scénáře,
ale že odsud budu odcházet s životní láskou, mě nikdy nenapadlo.
Jsem ráda, že jsem do toho šla naprosto bez předsudků,
a moc mě těší, jak to celý nakonec dopadlo.
Nikdy by mě nenapadlo, že mi tahle zkušenost
tak radikálně změní život.
Jak se jmenuješ?
Derrick. Já Pfeifer.
- Líbí se mi tvý oči. - Díky. Mně taky.
Je hrozně vzácný najít někoho, s kým si takhle rozumíte.
Nikdy by mě nenapadlo, že se mi to povede, ale jsem za to nesmírně ráda.
Ty mě chceš…
Pfeifer v sobě má všechno, co jsem chtěl.
Je skromná a milující.
Někoho takovýho jsem vždycky hledal, ale netušil, že existuje.
Já vždycky věřila, že věk je jenom číslo.
A jo, tady jsem se v tom jenom utvrdila.
Brala jsem to jako něco naprosto netradičního
a snažila se poznat chlapy různýho věku.
Kdyby mi někdo řekl,
že se tady zamiluju do o 20 let mladšího kluka,
měla bych ho za totálního blázna.
Romeo, Romeo, proč jen jsi Romeo?
Nespletla sis to? To ty máš stát tady nahoře.
Ale s Loganem máme něco výjimečnýho.
Takže mně je 49.
Tipnul bych 29.
Proč Vanessa?
Mohl jsem se dát do kupy s kteroukoliv jinou ženou.
Bylo jich tam dalších 19, některý mi byly věkově mnohem blíž.
Ale žádnou z nich bych nejspíš nemiloval tak jako Vanessu.
Je jedinečná.
Jak to s náma bude dál?
- Co si prostě užít dnešní večer? - Nech toho.
Myslela jsem, že už zůstanu na ocet.
A teď budu slavit padesátku a jsem v tom až po uši.
Dalo mi to víc, než v co jsem kdy doufala.
Poznala jsem tady chlapa, o kterým se mi ani nesnilo.
Jedna, teď!
Andrew mě bere takovou, jaká jsem, bez ohledu na věk.
Poznal mě takovou, jakou mě většina lidí vůbec nezná,
a navíc si mě kvůli tomu zamiloval.
To jsem nikdy nezažila.
Líbí se mi, jak to spolu máme. A rád se vedle tebe budím.
Nic hezčího ode mě dlouho neuslyšíš,
ale čím víc tě znám, tím tě mám radši.
Fakt sem se dočkal happy endu jako z romantický komedie.
Sám bych to nenapsal líp.
Určitě věřím, že věk je jenom číslo.
Nikdy by mě totiž nenapadlo,
že si budu tak dokonal rozumět s někým o 27 let mladším.
Risknu to.
Theresu miluju. Je mi s ní úžasně.
Dobře.
Bere mě takovýho, jakej jsem.
Miluje mě a jsem pro ni prostě trochu vyzrálejší sedmadvacátník.
Hlavní je to pouto mezi váma, ne počet svíček na dortu.
- Mám tě chytit za zadek? - Klidně.
Překlad titulků: Vojtěch Tuček