I TIDIGARE AVSNITT
-Förväntansfull? -Väldigt.
Jag har väntat i evigheter.
Jag har dig.
Jag har aldrig känt så för nån.
Jag är 38 år ung.
Jag är 22.
Jag försöker komma ihåg att "ålder är bara en siffra".
Jag vet inte om du är redo för det här. Är du redo?
Jag är 60.
Herregud!
30, 40, 50, 60. Ja, han är 33 år äldre än jag.
Jorge är bokstavligen i mina föräldrars ålder.
Jag vill aldrig bli överraskad av nåt du har gjort.
Jag kom hit för att inte känna mig ensam.
Jag känner att du inte är attraherad av mig.
-Vi är i en vänzon just nu. -Okej.
Är han rätt person? Valde jag rätt person?
-Jag har pratat färdigt. -Okej.
Kan ni ta av micken?
En sån kontakt är inte lätt att hitta.
Jag kommer inte att hitta det igen.
Från och med i morgon kommer ni att få gäster.
Era vänner, era familjer.
-Sara, Theresa. -Sara.
Han har aldrig dejtat nån så mycket äldre.
Jag hoppas att det går bra för dem, men… Det är konstigt.
Att vara 23 och potentiellt få två styvbarn?
Jag lämnar alla och allt jag har jobbat för.
Vad fan sysslar jag med?
Jag är utmattad och överväldigad. Jag kan inte vara mig själv med dig.
Att införliva en 22-årig tjej i mitt liv är definitivt oroande.
Har vi en framtid?
Det är dags för beslut.
Tar ni det här språnget tillsammans?
Eller väljer ni en annan väg? Ensamma.
Det suger.
1 DAG TILL FÖRBINDELSECEREMONIN
Har du tagit allt i badrummet?
Jag kollar de andra rummen.
-Jobba på din… -Kostymer.
-Du behöver en resegarderob. -Ja.
Jag är nervös och orolig.
Det är sista gången jag ser henne före förbindelseceremonin.
Jag har gjort allt jag kan göra.
Jag är jättenervös för min egentid.
Vad kommer min egentid få mig att tänka?
En del av mig vill binda mig vid Vanessa och en del av mig undrar om det är rätt.
Är topparna och dalarna för mycket för oss att hantera?
Jag är fortfarande rädd för att binda mig.
Förstår ni? Så det är…
…en skrämmande tanke.
-Hur mår du? -Jag har gjort i ordning dina saker.
-Hur känns det? -Okej. Själv?
Jag mår bra.
-Jag vill inte att du går. -Jag vet inte vad jag ska säga.
-Jag vet. -Det var kul.
De senaste dagarna med dig har varit bättre än jag nånsin kunnat drömma om.
Du är en helt enastående tjej.
-Tack. -Det är svårt att sätta ord på det.
Det är nåt av det mest fantastiska och vackra jag har varit med om.
Det känns konstigt att avsluta det här kapitlet och…
-Det känns som om vi gör slut. -Nej, det gör vi inte!
Förlåt. Jag vet inte vad jag ska säga. Tänk om jag börjar gråta?
-Gör inte det. -Gråt inte?
-Nej. -Okej.
Du klarar dig.
-Du ser fantastisk ut. -Tack.
-Okej? -Okej.
-Ingen gråt? -Nej.
-Är det okej? -Ja.
Lovar du?
Jag finns här för dig.
Ja.
Okej?
Jag har nog bara PTSD.
-Va? -Jag vet inte.
Mina förhållanden brukar inte funka.
Jag känner att det här var ännu ett misslyckat försök.
Det är inte du. Jag vill inte projicera.
Det är inte du. Det är bara…
Jag har utsatt mig för det här förut och blivit sårad.
Jag hoppas bara att det inte blir likadant den här gången.
Det är läskigt.
I början hade jag många reservationer eftersom jag har blivit sårad förut.
Jag har garden uppe. "Jag klarar mig." Jag kanske inte klarar mig.
Jag hoppas att jag valde rätt person den här gången.
Jag känner att du är det.
Jag hoppas att du känner likadant för mig.
Ja, det gör jag.
Det är jätteläskigt, när man inte har utsatt sig för det på så många år,
att komma nån så nära för att kanske bli förkrossad igen.
När hela världen ser på.
Vi ses snart, okej? Ta hand om dig.
Att se en äldre kvinna med en 20 år yngre man är ovanligt.
Väldigt ovanligt.
Är jag galen som tror att det skulle kunna funka?
Är jag galen som blottar mitt hjärta?
Han är i sina bästa år just nu.
Varför skulle han offra det för nån som är 20 år äldre?
Du ska gå.
Jag försöker se till att inte glömma nåt.
Men du glömmer mig.
Jag tror att vi behöver tid isär, för vi har inte haft det.
Det är första gången jag kan betrakta det utifrån
och fatta ett tydligt beslut.
Det har gått upp och ner för mig och Leah.
Men samtidigt har det funnits mycket fint i förhållandet.
Även när det var svårt var omtanken och kärleken konstant.
Och jag tror att det är uppenbart att jag bryr mig mycket om henne.
Frågan är om det goda väger tyngre än det onda.
Är de fina stunderna tillräckligt för att fortsätta förhållandet?
Ge mig en kram.
Tack för att du är du. Du gjorde mig till en bättre människa.
Varsågod.
Nej, allvarligt.
-Varför tittar du på mig så där? -För att du ska gå.
Vi har inte ens hunnit dansa än.
Ja.
-Vi har båda mycket att tänka på. -Jag vet.
Jag…
Åh!
Jag kommer att sakna dig lite.
Jag kommer att sakna dig mer än du tror.
Tror du? Du kommer inte att kunna sova på grund av mig.
-Kanske. Det vet jag inte. -Va?
-Jag kanske kan sova. -Nej, det kan du inte.
Ge mig en puss.
Det är en bitterljuv morgon.
Vi ses.
Det är snart dags för förbindelseceremonin. Det blir svårt.
Vi diskuterar fortfarande hur vi ska få det att fungera här,
för att inte tala om framtiden.
Han gillar mig och vi skiljs åt i ett bra läge.
Men jag vill inte sätta press på det, för jag vet inte
vad framtiden har i sitt sköte.
Hur känns det?
-Beträffande vad? -Att skiljas åt.
Det känns som om jag har varit den som tar upp
några av de mer utmanande sakerna.
Vi vet inte hur vi ska kommunicera efter det här.
Vi har bara varit i den här bubblan.
Vi vet inte hur det är att messa eller ringa.
Jag har aldrig haft ett distansförhållande.
Det är såna saker som jag funderar på.
Jag är glad att du tog upp det,
för jag har inte ens tänkt på det på det viset.
Jag tror att jag bara är väldigt realistisk.
Ja. Jag förstår.
Det måste ta slut nån gång och bara…
Jag önskar att vi kunde stanna i den här lilla bubblan för alltid,
men vi måste ta farväl.
Det faktum att nästa gång jag ska träffa Andrew
är på förbindelseceremonin ger mig lite ångest.
Jag vet att han nojar och jag klandrar honom inte,
för jag kände också det där tvivlet. Jag uttalade det bara inte.
Det finns en del av mig som är rädd att
åldersskillnaden mellan Andrew och mig blir för mycket.
Och ja, jag är rädd
att det blir för överväldigande för oss båda.
Okej.
Hej då.
-Vi ses. -Vi ses.
Hej.
Herregud.
Vad fina.
Jag tänker på dig varje gång jag tittar på dem.
Jag tänkte att när vi är ifrån varandra…
Jag älskar att stötta dig
och jag älskar att finnas här för dig när…
…du går igenom jobbiga saker. Jag ska tänka på dig.
Jag kommer att ha tid att tänka och samla mig.
Och jag kommer verkligen att sakna dig.
Vi har kommit varandra så nära på så kort tid,
och att bo ihop var fantastiskt.
Jag kommer att sakna det.
Men jag tror att tiden isär kommer att vara bra för oss,
även om jag hatar att ta farväl.
Så jag är glad att jag har de här.
Jag är hos dig.
Okej.
Tack för att du var allt för mig.
Och…
Sakna mig inte för mycket.
Omöjligt.
Jag är kär i Theresa.
Hon har tillåtit mig att öppna mig och vara sårbar
och inte hålla fasaden uppe, som jag har gjort förut.
Och bara glädjen hon ger mig när jag vaknar och ser henne. Hemkänslan.
Det känns bra.
Älskar dig.
Hoppas jag att vi kommer att vara synkade och ännu lite starkare?
Ja, och det är möjligt.
Men det är möjligt att…
-Det är konstigt. -Jag vet.
…hon bara grubblar alldeles för mycket.
Hon kanske är en annan person när jag träffar henne igen.
-Hej då. -Okej. Hej då.
Jag har ett enormt beslut att fatta.
Det går inte att förneka att vi hade en sann och äkta kontakt från början.
Men…
Jag tvivlar fortfarande.
Det är ett enormt steg
att säga att den här personen som är 27 år yngre än jag
är min pojkvän
och att jag ska satsa på det här och visa upp det för omvärlden.
Jag vet inte om jag är stark nog att genomföra det.
-Skål för vår resa. -Skål.
-Skål för ett stort beslut. -Det är ett jättestort beslut.
Hur känns det?
Jag vet vad jag känner för dig.
Jag vet att det inte alltid gör allt finemang och enkelt.
Jag förstår logistiken kring var vi är livet.
Geografiska utmaningar och andra utmaningar också.
Så…
Det är dags att ta hänsyn till alla faktorer.
Ja.
Vi har levt som i en saga
och allt går smidigt och vi har inga utmaningar,
vilket var sant. Det var sant fram till de senaste dagarna.
Så det faktum att vi tillbringar tid isär nu
gör mig lite osäker
beträffande mitt beslut.
Många frågor har dykt upp som jag bara har ignorerat.
Jag har nog skjutit bort dem för att jag inte ville förstöra nåt
eller låta nåt vara annorlunda än det var.
Så fast det är förvirrande och läskigt,
så vet jag att tiden isär kommer att gynna oss båda,
för då blir mitt beslut förankrat och…
-Det blir genomtänkt. -Ja.
Det respekterar jag.
Hennes oro är definitivt rimlig.
Men en sak som jag har gjort de senaste dagarna
är att verkligen försöka fokusera på hennes känslor.
Jag har tagit ett kliv tillbaka.
Och vi kommer att ha lite tid ifrån varandra.
Jag måste tänka igenom det på mitt håll också.
Hur ser det ut?
Det är ett stort åtagande. Kan hon hantera det?
Vi ses.
Vi är nog bara i olika stadier av livet.
Jag har mina söner. Hur ska det funka? Det finns så många frågetecken.
Jag skulle ljuga om jag inte sa att jag var lite nervös.
FÖRBINDELSECEREMONIN
I dag har vi förbindelseceremonin.
Jag känner mig säker, men jag vet inte vad hon har känt.
Om hon har låtit tankarna eller stressen över barnen ta överhanden.
Jag stöttar henne och finns här för henne, och min familj stöttar vår relation,
men jag är rädd att Theresa inte har accepterat det
på grund av flera faktorer som jag inte kan kontrollera.
Jag är helt hängiven Theresa.
Och jag hoppas att hon är redo att ta det språnget med mig.
Mina känslor för John blir starkare för var dag.
Jag måste erkänna att jag faller för honom.
Det har nästan varit för bra för att vara sant, men en del av mig tvivlar.
Åldersskillnaden är enorm. Och… Ja, jag är rädd.
Jag kan gå härifrån i dag.
Och…
Jag skulle lämna mycket.
Jag vet att jag kommer att ångra att inte ha honom i mitt liv,
men jag vet inte om det blir för mycket.
Ska vi bara
göra det enkla och gå skilda vägar
och återgå till våra gamla liv?
Jag vet inte om jag är redo för det här.
Okej.
Vi gick tidigt igenom en massa svåra saker, vilket jag är tacksam för.
Vi fick stötta varandra. Det säger nåt. Jag har inte kunnat stötta nån förut.
Jag var inte i balans.
Jag var inte mottaglig för det här och för att stötta nån som jag har stöttat dig.
Jag känner mig lyckligt lottad som får vara ditt stöd.
Jag är säker på det här.
Jag är säker på det vi har byggt upp. Jag vet vad vi har. Det är känslan.
Det är den omedelbara känslan av lugn du ger mig när jag ser dig.
Att vi kan skratta under de allvarligaste stunderna
och de mest intima stunderna.
Jag ser fram emot…
…nästa steg.
Vi kommer att lösa åldersgrejen.
Du måste tro på att ålder bara är en siffra,
men också tro på mig, att jag finns här och vill jobba på det tillsammans.
När jag bestämde mig för den här resan för att hitta nån att dela mitt liv med,
sa jag till mig själv att jag var redo.
När jag träffade dig
drogs jag till ditt leende, din energi och din stabilitet.
Du fick mig att skratta.
Och du fick mig att må bättre än jag nånsin har gjort.
Men av nån anledning var det ändå nåt som höll mig tillbaka.
När du träffade mina barn och jag inte sa hur gammal du var
berodde det inte på att jag skämdes. Jag var rädd.
För om jag sa det skulle det bli verkligt.
Jag var rädd för det vi kan möta från omvärlden.
Jag vet att världen inte är rättvis
och att det finns dubbelmoral gällande kvinnor som dejtar yngre män.
Så det fick mig att tänka
att det kanske vore bättre om jag gick innan det blev för svårt…
…och…
…för verkligt.
Du skojar.
Det är mycket.
Det skrämmer mig.
Om jag tillåter mig…
…att vara helt sårbar gentemot dig och omvärlden,
så är det den största risk jag nånsin skulle ta.
Jag förutsåg inte det här.
Det är en helomvändning.
Vi har haft fantastiska stunder tillsammans.
Och du har haft tålamod och varit väldigt förstående.
Men jag är rädd att det är för mycket.
Vill du inte kämpa?
Jag är en kämpe.
Jag försöker bara skydda mig själv och dig.
Jag vet inte vad jag ska säga.
Mina barn skrev ett brev till dig som jag vill läsa.
Okej.
"Käre John, det var trevligt att träffas och se dig och vår mamma tillsammans."
"Hon verkade så lycklig,
och vi har inte sett henne sån på ett tag."
Ett ögonblick.
"Vi vet inte exakt vad åldersskillnaden är,
men det spelar ingen roll för oss efter att ha sett er tillsammans.
Vi vill bara att hon ska vara lycklig.
Du gör henne uppenbarligen det.
Så vi stöttar er relation och ser fram emot det som kommer härnäst.
Kram, Lauren, Richard och Michael."
Jag vill bara veta om du tror på det. Om du vill ta dig an utmaningen.
Och att du tror på att dina barn stöttar dig.
Jag vill att du vaknar varje morgon
och ser och tror på att dina barn stödjer det här.
Och vad som än händer efter det… Vi kan gå ut i strid,
men det avgör du.
Det har jag sagt hela tiden. Bollen är hos dig.
Om du tror på det.
Det får mig att känna mig mer självsäker.
Jag är glad att de skrev det till dig.
Jag visste inte vad det stod.
Så jag vill inte gå härifrån.
Jag vill faktiskt gå mot nåt med dig.
Och jag vet inte exakt vad det blir,
men tillsammans tror jag att vi kan navigera det.
Och jag tror att om du kan stötta
mig och min galna oro…
Då kan vi göra det här till nåt riktigt speciellt.
Det tror jag också.
Och jag kommer nån gång att kunna
basunera ut det från bergstoppen.
Men nu ska jag bara
ge dig ett löfte om
att fortsätta bygga upp vår relation till nåt äkta och riktigt bra.
Jag går med på det.
Jättekul.
Jag ser fram emot det som väntar.
Och jag är tacksam för den här upplevelsen, och…
Jag vill fortsätta bli kär i dig.
Jag med.
Jag älskar dig.
Jag älskar dig också.
Jag älskar dig för mycket för att släppa dig.
-Bra, för det behöver du inte. -Bra svar.
Jag är lite nervös.
Jag tror på Derrick och jag tror på vår relation,
men jag är fortfarande rädd gällande min egen framtid.
Jag är 23.
Jag trodde aldrig att jag skulle flytta över hela landet
för en man som har barn.
Jag tror att rädslan beror på att jag inte har nån erfarenhet
av ett sånt förhållande eller av att vara med nån som har barn.
Det är ett viktigt beslut.
Antingen går jag härifrån utan Derrick
och återvänder till mitt liv i Seattle, eller så går jag med Derrick,
och får nåt som jag aldrig hade kunnat föreställa mig.
Jag känner mig kluven. Riskerar jag allt
och förändrar allt för en man och ett förhållande?
Eller fattar jag det svåra beslutet och avslutar det?
Jag trodde verkligen aldrig
att jag skulle komma till den här upplevelsen och hitta en så äkta,
genuin, autentisk kontakt.
Det känns som om jag ska gifta mig.
Det är mycket som talar emot det. Hon skulle behöva förändra hela sitt liv.
Under vårt senaste samtal var hon definitivt tveksam och nervös.
Hon är rädd. Hon måste lämna sin tillvaro och kanske byta karriär.
Det är mycket.
Jag vill vara empatisk, men jag vill ha henne i Dallas hos mig.
Men jag är inte säker på att vår relation just nu
är stark nog för att hon ska göra den förändringen.
Hej.
-Du ser fantastisk ut. -Tack.
Från första dagen, jag visste inte varför, men jag var väldigt trygg med dig.
Jag kände mig lugn efter bara ett hastigt samtal.
Det ögonblicket visste jag innerst inne
att jag inte ens ville utforska andra alternativ på retreaten.
Och vi fortsatte, vi flyttade ihop.
Och det var lite nervöst.
Det är inte lätt att flytta ihop med nån man just har träffat.
Jag trodde att det skulle bli bra, men jag hade fel.
Det var långt bättre än jag hade kunnat föreställa mig.
Så för mig var resan, med alla skratt och alla fina stunder,
samt utmaningar och svåra samtal som var minst lika viktiga…
Det känns som om vi har vuxit konstant under den här resan.
Från första dagen visste jag att du var speciell.
Trots vår 20-åriga åldersskillnad
är jag säker på att det var en stor välsignelse att träffa dig.
Jag har alltid tänkt på och drömt om mannen som jag skulle stadga mig med,
men du är mycket bättre
än nån som jag kunde ha föreställt mig.
Och nu kan jag inte föreställa mig en framtid utan dig.
Jag har varit säker på din karaktär sen vår första dejt.
Men efter att ha flyttat ihop
är jag säker på att du är en av de bästa män som jag nånsin har träffat.
Det har varit en ära att dela resan med dig.
Och ju närmare vi kommer varandra,
desto mer ser jag vilken fin människa du är.
Derrick, du är en fenomenal person.
Ibland verkar det för bra för att vara sant, men det är bara den du är.
Och jag känner mig oerhört lyckligt lottad som hittade dig här.
Många letar efter det vi hittade här i hela sina liv.
Om jag skulle gå härifrån utan dig,
kan jag ångra det i resten av mitt liv.
Men om vi skulle hålla ihop
skulle mitt liv se helt annorlunda ut mot vad jag förväntade mig.
Jag skulle offra hela mitt liv i Seattle.
Mina vänner, mitt stöd
och allt jag har byggt upp under de senaste fyra åren.
Men
i dag
bortser jag från det okända och litar till mitt hjärta.
Så…
Jag är fast besluten att flytta till Dallas…
…och påbörja vår resa tillsammans utanför allt det här.
Ja, det var mycket.
Men jag lovar att jag alltid kommer att anstränga mig.
Jag kommer alltid att försöka.
Jag kommer alltid att skydda dig och ditt hjärta.
Pfeifer, jag älskar dig verkligen.
Så det här är min gåva till dig.
Det är nyckeln till vårt hem, som har varit mitt hem.
Tack.
-Det betyder jättemycket för mig. -Visst.
Jag vill inte att du bor nån annanstans i Dallas.
Mitt hem är vårt hem.
Jag känner mig så lyckligt lottad.
Det har jag gjort hela tiden.
Då är vi två, gumman.
Jag kom hit för att öppna mitt hjärta
och hitta nån som jag vill tillbringa mitt liv med.
När jag tänker på min framtid,
så vill jag vara lyckligt gift med en underbar man.
Trots att det har gått upp och ner, så kan det vara Chris.
Jag är en obotlig romantiker.
Jag vill att det ska funka med Chris. Vi har nåt.
Vi har det äntligen bra ihop, men det här steget är stort.
Jag är 41. Han är 26.
Är han verkligen redo?
Jag är inte säker.
Jag kan inte ge upp hoppet.
Jag är nervös. Det finns kärlek mellan mig och Leah,
för det har varit en emotionell bergochdalbana.
Utan kärlek mellan oss skulle vi inte vara kvar.
Frågan var, och är, om vi är kära i varandra.
Leah är nån som jag har byggt upp en stark kontakt med och som jag bryr mig om,
så jag vill bortse från våra problem och försöka gå vidare.
Samtidigt försöker jag lista ut om jag är redo för det här eller inte.
För det är ett beslut som påverkar mig för alltid.
Logik, känslor, huvud, magkänsla, vad lyssnar jag på?
Och det är så många röster,
både utifrån och inifrån, som säger åt oss att göra en viss sak.
Jag försöker bara ignorera allt som samhället säger
borde hända och lyssna på det jag vet är sant,
det vill säga rösten i mitt hjärta.
-Du är fin. -Tack.
Du är vacker.
Före retreaten bad jag att Gud skulle skicka min person till mig.
Jag hoppades att han fanns på retreaten.
Sen träffade jag dig.
Och från vårt första samtal visste jag att vi hade nåt speciellt.
Vår första kyss sprakade.
Du tände nåt inom mig som jag trodde var borta.
Jag vet att det har gått upp och ner för oss,
men för mig väger det goda tyngre än det onda.
Du utmanade mig att bli bättre.
Och jag tackar dig för det.
Tack för att du hör, ser och säger att jag ska vara mig själv.
Tack.
Från dag ett har vi pratat om att vara ärliga och öppna.
Jag tror att det viktigaste som jag vill understryka är
hur ärlig och öppen du har tillåtit mig att vara.
Du utmanade mig. Du hjälpte mig att växa. Förhoppningsvis gjorde jag detsamma.
Jag kan inte tacka dig tillräckligt för de upplevelser vi har haft.
Det har gått upp och ner
och det råder inga tvivel om att vi har haft jobbiga stunder
och vackra stunder.
Och jag vill minnas båda delarna.
Jag tror att vi måste fortsätta vara ärliga mot varandra.
Och…
Vi har pratat om vår åldersskillnad många gånger,
och kanske var åldersskillnaden svårare att hantera än vi trodde.
Men…här är vi.
Jag tror att båda har fattat ett beslut som påverkar våra liv och våra familjer.
Jag bara hoppas och ber att det är rätt.
Jag tror att jag bara ville få dig att se det jag ser.
Jag ville visa dig världen. Jag vill se mer med dig.
Och jag vill ta dig utanför din bekvämlighetszon.
Jag vill utmana dig på alla sätt jag kan.
Jag älskar när du utmanar mig.
Jag kan se mig själv växa med dig, bygga vidare med dig.
Jag vet att det inte är lätt.
Jag förstår att vi inte var våra bästa jag.
Jag vill se oss vara våra bästa jag och vara det tillsammans.
Jag vill binda mig till dig.
Ursäkta mig.
Så…
Oj.
Vi har pratat om våra olikheter, och vi berättade
vad vi söker i en partner från början.
Båda vill ha familj. Båda vill stadga sig.
Vi kanske vill ha det i olika takt.
Jag tror att åldersskillnaden orsakade en onödig press
och försatte oss i en situation där…
För första gången i mitt liv var det svårt att vara mig själv.
Och det är därför jag känner att det här förhållandet inte är rätt.
När allt kommer omkring
kan jag inte gå vidare med nåt som jag inte tycker är 100 % rätt.
Det är inte rättvist mot dig. Det är inte rättvist mot våra familjer.
Så jag bestämmer mig för att avsluta relationen här.
Jag kommer att vårda varje ögonblick av upplevelsen ömt.
Jag hoppas att det inte är slutet på en vänskap som jag värdesätter.
-Tack. -Varsågod.
Du är vacker inifrån och ut.
Får jag en kram?
Det var trevligt att träffas.
Chris ville inte vara med mig.
Om nån verkligen gillar en, så vill den vara med en. Och den kämpar.
Det var därför jag var villig att ge oss en chans. Det var inte han.
Jag har alltid velat bli vald, men jag tänker inte tigga.
Jag kan inte heller förvandla en pojke till en man.
Jag hoppades på att hitta min kärlek här på retreaten, men det gjorde jag inte.
Jag tror att jag har lärt mig vem jag är.
Jag är en väldigt stark, intelligent, vacker kvinna.
Och min framtida partner kommer gärna att vara med mig.
Och jag ser fram emot det.
Jag är absolut lite osäker.
De senaste dagarna har jag verkligen grubblat.
Det finns så mycket rädsla för att åldersskillnaden blir för mycket,
att var vi befinner oss i våra liv blir för mycket, tajmingen, avståndet…
Befinner vi oss för långt från var den andra personen är i livet?
Jag skulle ljuga om jag sa att jag inte fortfarande tänker på det
varje dag med Libby.
Det är definitivt två sidor som brottas och säger att det inte kommer att funka.
Den ena sidan är tidigare erfarenheter och allt som inte har fungerat.
Och den andra sidan är mitt hjärta.
Jag är lite nervös.
Jag och Andrew har varit solida under hela upplevelsen.
Jag förväntade mig inte att nå hit och börja ifrågasätta saker.
Men de senaste dagarna
har han nämnt att han är rädd för att han ska begränsa mitt liv,
samt för avståndet mellan oss.
Så jag nojar också lite.
Andrews tvivel får mig att börja grubbla mer.
Vänta, har han rätt? Kommer det att funka?
Hans tvivel har blivit mina tvivel.
Jag tror att allt det här verkligen börjar skrämma mig.
Jag vet inte vad han känner.
Jag vet inte om han har beslutat att åldersskillnaden blir för mycket.
Det är möjligt att Andrew krossar mitt hjärta på berget i dag.
Hej.
-Du är vacker. -Tack.
Du är stilig. Det är sant.
Jag kom hit och hoppades på att hitta nåt,
men jag tror inte att jag trodde att jag skulle hitta nåt äkta.
Det finns en del av mig som undrar om det fungerar
när vi är utanför bubblan som vi har levt i.
Du är 22. Jag är 38.
Åldersskillnaden är stor.
Ditt liv har bara börjat.
Du håller på att ta reda på vem du är, vad du vill, vart du är på väg.
Och jag är stadgad i livet som jag redan har byggt.
Jag är främst rädd för att hindra dig från att uppfylla dina drömmar,
även om du är en del av mina.
Jag förstår vad du menar.
Jag har självklart också tänkt på det.
Du vet att det ibland är svårt för mig att verkligen
uttrycka vad jag känner med ord.
Ibland är det bättre och lättare för mig att skriva det.
Så jag skrev en sak.
När jag kom hit hoppades jag på det bästa,
men jag trodde aldrig att jag skulle träffa nån som du.
Du har allt som jag har sökt hos en kille,
vilket är sällsynt, eftersom det inkluderar knäppa saker,
som nån som kan sjunga Taylor Swift-låtar med mig och manifestera.
Du fick mig att öppna mig på ett sätt jag aldrig har gjort förut.
Du lockade fram en sida av mig som inte många får se.
Jag älskar din omsorg om dina döttrar.
Sättet du skyddar dem på visar vilken bra pappa du är.
Att höra om din erfarenhet som pappa
var en av många saker som drog mig till dig.
Men jag vet att det innebär stort ansvar och det är nåt jag inte tar lätt på.
Jag vet att du är orolig över åldersskillnaden
och det faktum att jag är 22,
och du tror att det är möjligt att du kan begränsa mitt liv för mycket.
Det har fått mig att fundera på vad jag verkligen vill.
Och jag känner att du enbart skulle tillföra nåt till mitt liv.
Jag hade också mycket tid att tänka.
Och sanningen är…
Oavsett hur mycket jag tvivlar på åldersskillnaden,
avståndet och tajmingen,
så tvivlar jag inte på vad jag känner när jag är med dig.
När vi först kom hit
frågade du om jag trodde
att jag kunde bli kär innan det här tog slut.
Och jag minns att jag sa…
…att jag tror att nån kan bli det.
Men jag trodde inte att jag skulle vara den personen.
Jag hade fel.
För det har jag blivit.
Och jag älskar dig.
Du har öppnat upp saker inom mig
som jag trodde var stängda för gott.
Jag har väntat länge på nåt sånt här.
Väldigt länge.
Det känns som om det äntligen är min tur.
Det här kan faktiskt vara
mitt lyckliga romcom-slut.
-Jag vet, jag är så larvig. -Jag älskar det.
Jag har tänkt mycket på vad som händer efter det här.
Och jag vet inte
vad din generation kallar det nuförtiden.
Hårdlansering.
Mjuklansering.
Det är nog nåt mycket coolare än det jag tänker säga.
Men jag skulle verkligen vilja åka härifrån med dig som min flickvän.
Vill du hårdlansera mig?
Jag vill hårdlansera dig.
Du måste svara innan jag fortsätter.
Okej.
Jag vill binda mig till dig och ha ett förhållande med dig efter det här,
för jag älskar dig också.
Kom hit.
Herregud.
Okej.
Det är en sak till.
Mina döttrar.
De är det viktigaste för mig.
Du får mig att känna mig trygg.
Du får det att kännas tryggt att öppna det rummet igen.
Jag skulle verkligen vilja att du kommer till Baltimore
och träffar mina döttrar, för jag ser dig
i min framtid för alltid.
Det betyder jättemycket.
Det är jättegulligt.
Jag tror att jag vet hur viktiga dina döttrar är för dig.
Och jag vill att du ska veta att
jag tror att det är nåt som är lika viktigt för mig.
Och jag tror att om du är villig att öppna den delen av ditt liv för mig,
så är jag glad att få vara delaktig.
Jag älskar dig verkligen.
Jag älskar dig verkligen också.
Jag trivs med livet. Jag förbereder mig på att fylla 50.
Jag har aldrig känt mig mer trygg i min kropp,
ekonomiskt, andligt, allt.
Det enda som saknas är kärlek.
Jag hade gett upp hoppet om kärlek,
men Logan får mitt hjärta att svämma över, han ger mig hopp
och han får mig att känna mig levande.
Logan och jag har haft det svajigt.
Vi har det äntligen riktigt bra, förutom frågetecknet:
Är han redo att binda sig?
Kommer Logan att ta ett steg framåt och vara redo att binda sig?
Eller är han redo att återgå till sitt liv som partykille i Dallas,
medan jag åker hem till Ohio och börjar om från början?
Tanken på att åka hem ensam är förkrossande.
Jag vill inte att det tar slut.
Jag har uppenbarligen blivit kär i Vanessa.
Vår kärlek känns så synkad.
Det känns som nåt jag verkligen inte trodde att jag skulle hitta.
Hon älskar mig på ett sätt som jag inte har blivit älskad på förut.
Det är galet att hon är 20 år äldre än jag,
men oavsett ålder vet jag inte om jag kan hitta nån annan som Vanessa.
Inför förbindelseceremonin undrar jag
om jag kan ge henne det hon faktiskt vill ha.
Det är möjligt att jag kommer dit och ser en kvinna som jag har blivit kär i
och allt är perfekt.
Och det är möjligt att jag inte kan leva upp till förväntningarna.
Det är möjligt att vi går därifrån utan varandra.
-Hej. -Hej.
Du är så söt.
-Fint att se dig. -Jag är så nervös.
-Eller hur? -Ja.
Får jag hålla dina händer? Det hjälper när jag är nervös.
Logan, när jag först träffade dig var du en riktig gentleman.
Vi hade ett fantastiskt samtal.
Sen gick vi på en dejt
och du sa att det vore konstigt att dejta en äldre kvinna.
Jag tänkte: "Vad är det med honom? Jag förstår mig inte på honom."
Så jag tänkte: "Glöm det."
Men du gjorde några saker som var väldigt viktiga för mig.
Du bad om ursäkt och tog ansvar för dina handlingar.
Det betydde mycket för mig,
så jag beslutade mig för att ge den här killen en chans.
Ja.
Jag känner att med dig
har jag öppnat mig mer än för nån annan.
Jag känner mig trygg med dig. Det är jätteviktigt för mig.
Jag hade det tufft innan jag kom hit.
Jag förlorade min mamma och det har gått nästan ett år.
Du förde tillbaka ljuset i mitt liv.
Och jag är glad att du är här.
Jag är glad att vara här.
Ja. Vår resa har varit allt annat än perfekt.
Trots det fick vi kontakt.
Du utmanade mig och du ställde de svåra frågorna
och undrade om jag var redo att binda mig,
redo för nåt seriöst, eller…
…om jag bara var ännu en flirt för dig.
Men sanningen är att du har gjort mig till en bättre man.
Upplevelsen med dig var nåt jag inte hade kunnat föreställa mig.
Jag är glad att vi efter alla svårigheter landade i ro och kärlek
och inga fler gräl.
Jag vill inte åka tillbaka till mitt gamla liv utan dig.
Med det sagt,
så vill jag ta med dig till min värld och låta dig träffa min familj
och mina vänner och ha dig vid min sida.
Och när vi går vidare hoppas jag att du gör detsamma för mig
och låter mig träffa dina vänner och din familj
och bli en del av din värld, för jag vill gärna ha dig i min värld.
Är det nu du gör slut med mig?
Det här är grejen.
Vår resa har gått upp och ner.
Och kaoset som vi har stött på
är…
Är det toxiskt eller var det sunt?
Och det har fått mig att ifrågasätta
om det är bra för oss eller inte.
Tiden ensam
har fått mig att inse att jag kanske inte är rätt man för dig.
Kanske är jag inte god nog åt dig. Jag ifrågasatte det.
Det har varit svårt och…
…jag vill inte lova nåt jag inte kan hålla.
Så…
Jag vill ha tillbaka löftesringen.
Det har varit en tuff resa.
Min första instinkt är alltid rätt instinkt.
Jag borde lita på min första instinkt om folk.
Ja.
Jag kanske bara försökte få en fyrkant att passa i en cirkel.
Och jag valde fel igen.
Ja.
Men…
När jag var ensam har jag också insett
att jag kanske inte behöver vara den perfekta mannen.
Jag kanske bara behövde vara killen som fanns där för dig
under alla fina stunder, toppar och dalar.
Nån som du kan prata med och räkna med.
Nån som alltid finns där för dig, som din mamma innan hon gick bort.
Och att tillbringa tid med dig,
njuta av dig,
utan att tänka på nån åldersskillnad,
har gjort att jag vill binda mig.
Vad är det som händer?
Va?
-Jag vill inte att resan ska ta slut. -Herregud, vad händer?
Och du vet
att det har varit en galen bergochdalbana.
Men jag tänker inte hoppa av den.
Jag älskar dig som fan.
Och jag vill ge dig ett löfte och binda mig.
Du är nån som förtjänar allt.
Vad händer?
Och nån som förtjänar Kobe-ringen.
Sluta. Nej.
Händer det här?
-Vanessa… -Sluta!
Jag är inte redo att hoppa av.
Herregud. Vad händer?
Så…
Vill du fortsätta resan och leva livet tillsammans?
Ja. Det vill jag.
Gud, jag darrar.
Så…
Herregud.
Herregud. Den är så fin.
-Då gör vi det. -Herregud. Jag älskar dig.
Herregud.
-Det är galet. -Herregud.
-Du har rött läppstift på dig. -Ja, jag vet.
Gud, jag darrar.
Du lurade mig totalt.
När du började attackera mig tänkte jag "fan".
Herregud.
Ålder spelar ingen roll för oss. Hur galet det än är…
…att förlova sig med nån som är 20 år äldre än jag…
Det är ju Vanessa. Hon är den som har förändrat mig.
Hon har fått mig att känna sånt jag aldrig har känt förut.
När allt kommer omkring var det det jag ville.
Jag tänkte igenom allt som kunde hända när jag kom hit,
men det jag inte tänkte på var att jag skulle hitta mitt livs kärlek.
Jag kom till upplevelsen med ett öppet sinne,
och jag är jätteglad över hur det slutade.
Jag trodde inte att jag skulle komma hit och förändra hela mitt liv.
-Vad heter du? -Derrick.
-Pfeifer. -Jag älskar dina ögon.
Tack. Detsamma.
Det är så ovanligt att hitta nån man får sån kontakt med.
Det hade jag aldrig trott, men jag är så tacksam för det.
Vill du…
Pfeifer är den jag har letat efter.
Hon är ödmjuk. Hon är kärleksfull.
Allt det där som jag definitivt har velat ha,
men som jag inte visste om det fanns.
Jag har alltid tyckt att ålder bara är en siffra.
Den här upplevelsen bevisar att det är så.
Jag kom hit för att testa nåt helt oortodoxt
och träffa folk i alla åldrar.
Om nån hade sagt att jag skulle falla för en kille som är 20 år yngre,
skulle jag ha avfärdat det som galet.
Romeo! Varför är du Romeo?
Ska det inte vara tvärtom? Du ska stå här uppe med ditt hår.
Men det Logan och jag har är speciellt.
Jag är 49.
Jag skulle gissa 29.
Varför Vanessa? Jag kunde ha fått kontakt med nån annan.
Det fanns 19 andra kvinnor på retreaten, vissa i min ålder,
men jag skulle nog inte älska nån annan som jag älskar Vanessa.
Hon är unik.
Vad gör vi nu?
-Nu ska vi njuta av kvällen. -Sluta.
Jag trodde att jag skulle leva de senare åren av mitt liv ensam.
Och nu fyller jag 50 och jag är kär.
Jag fick mer än allt jag nånsin önskat av den här upplevelsen.
Jag träffade nån som jag aldrig trodde att jag skulle träffa.
Kör!
Andrew ser mig som jag är, inte min ålder.
Han ser delar av mig som många inte gör,
och han uppskattar det. Jag har aldrig upplevt det förut.
Jag njuter av det vi har just nu, av att vakna med dig.
Nåt snällare säger jag nog aldrig,
men ju mer jag lär känna dig, desto mer gillar jag dig.
Jag känner verkligen att jag fick ett lyckligt romcom-slut.
Jag hade inte kunnat skriva ett bättre manus.
Jag tror absolut att ålder bara är en siffra, för jag hade aldrig trott
att jag kunde få kontakt med nån som är 27 år på den nivån.
Jag kör.
Jag älskar Theresa. Jag älskar hur hon får mig att känna mig.
Och för att hon ser mig för den jag är
och älskar mig och accepterar mig som en 27-åring som är lite mer mogen.
Det är kontakten som räknas, inte antalet ljus på tårtan.
-Ska jag klämma dig på rumpan? -Ja.
Undertexter: Sonja Balac