Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Dámy a pánové,
přivítejte Kevina Harta a jeho Chovám se na svůj věk.
KEVIN HART: CHOVÁM SE NA SVŮJ VĚK
Jo.
Chci začít tím, že vám musím říct, že mám dobrou náladu.
Protože život je teď fajn.
Manželka je šťastná. Děti jsou šťastný.
Moje vztahy se širší rodinou se zlepšují.
Nedávno jsem dostal na starosti rodinná setkání.
Zařizuju vše, co vyžaduje rodinnou sešlost.
Rodinná setkání, oslavy, večeře, všechno jde skrz mě.
Lhal bych, kdybych řekl, že to není otravný, protože občas je.
Jednou za mnou přišel synovec a říká, že musí rodině něco říct.
„Pomůžeš mi, aby se rodina sešla?“
Říkám: „Jasně.“
Zavolám rodině a sejdeme se v restauraci.
Jsme v soukromým salónku.
Když tam vejdeme, můj synovec vstane.
„Jste tu, protože vám chci říct, že jsem gay.“ Bylo to rychlý.
Bylo to rychlý. Ani nás nenechal si sednout a najíst se. Hrozně rychlý.
A když to řekl, nikdo nic neřekl. Všichni byli zticha.
Říkám si: „Sakra, někdo musí něco říct. Musíme prolomit ledy.“
A protože to mám na starost, měl bych to být já.
Říkám: „Hele, synovče.
Myslím, že můžu mluvit za celou rodinu.“ Že?
Jo? Za všechny.
„Když řeknu, že my jako rodina…
Můžu říct, že… Hele, poslouchej.
Můžu říct, že…
my to víme.“
Nikdo není překvapenej.
Ta informace nikoho nepřekvapila.
Když to řekl, měl na sobě top bez ramínek.
A na něm bylo: „Moje hnědá díra.“ To tam bylo.
Jasně, že jsi kurva gay. Dobře?
Je nám to jedno. Jsme rodina. Máme tě rádi.
Teta se snažila svézt na stejný vlně. Vstala a řekla:
„Hele, když už jsme tak upřímní. Já bojuju s váhou.
Mám pocit, že trpím obezitou.“
A zase je ticho. Nikdo nic neříká. Je ticho.
Říkám si: „Sakra, musím zase prolomit ledy. Musím něco říct.“
Tak říkám: „Pat, sedni si na tu svou tlustou prdel.“ To jsem řekl. Fakt. Řekl.
„Na tu svou tlustou prdel, Pat.
To není novej tuk. To je ten samej tuk.“
Pat je tlustá od mých 12 let. To je ten samej zasranej tuk, Pat.
Sedni na tu tlustou prdel. To není žádná obezita.
Je těžké udržet rodinu pohromadě.
Je to hodně práce. Musíte mít hodně trpělivosti.
I ve svý domácnosti. Mám čtyři děti. Mluvím o nich celou kariéru.
Jako slavný otec jsem pod velkým tlakem.
Upřímně, mám pocit, že ten tlak na sebe vyvíjím sám.
Vážně. Víte proč?
Protože mám pocit, že alespoň jedno z mých dětí musí být úspěšný.
Že? Nečekám, že to budou čtyři ze čtyř. Fakt ne.
Všichni rodiče tady, kteří mají čtyři a více dětí,
vy víte, který budou úspěšný a který ne, víte to.
Poznáte to. „Hele, tenhle ten negr…
Připravte pro něj peníze na kauci. Já nevím.“
Víte, o co jde? Nechci mít vysoký očekávání.
Nechci být jednou z těch celebrit, která to dělá. Celebrity mají děti.
Ty děti vyrostou a s těmi zdroji, které mají na dosah ruky, nic neudělají.
To já nechci. Chci, aby využily příležitosti, které mají.
Nechci mít zasraný očekávání.
Znám celebrity, které to tak měly.
Vy o tom nepřemýšlíte jako já.
Můžu to říct. Je mi to fuk. Budu upřímnej.
Proto jsem vám vzal ty telefony, abych mohl být upřímnej.
Abych mohl být upřímnej a říct, jak se cítím.
Jestli to někomu řeknete, tak to kurva popřu.
Řeknu vám, kdo to tak měl. Řeknu.
Michael Jordan.
Michael Jordan měl zasraně vysoký očekávání.
Je mi jedno, co si myslíte. Michael to ví. Vím, že to ví.
Nemyslíte si, že Michaelovi pokaždý,
když vidí Della Curryho, jak na lavičce slaví se Stephem a Sethem, necuká oko?
Viděli jste někdy Della sledovat zápas?
Dell Curry si říká: „Podívejte na mé syny v NBA!“
A Michael se dívá na druhu stranu gauče
na Marcuse a Jeffreyho: „Koukněte na sebe, vy budižkničemové.
Každej den tady sedíte a vymýšlíte různý barevný kombinace Jordanů
a hrajete Fortnite. Podívejte se na sebe.“
Taky je vhodná chvíle vám říct, že si spolu s Michaelem moc nerozumíme.
Takže dost těch věcí
jde z divnýho místa. Michael má se mnou problém už roky.
Už roky je na mě naštvanej, protože jsem pro něj pořádal
akci s celebritami a on přišel pozdě.
Přišel pozdě a já už měl nabito.
Nevím, kde se to vzalo, ale vybalil jsem to na něj.
Bylo to rychlý, ale jen vtípek.
Všichni ví, že se Michael hrozně oblíká. Příšerně.
Nejhorší džíny, co jsem kdy viděl, nosí Michael Jordan.
Obrovský zadní kapsy. Fakt velký zadní kapsy.
Vlezl by se tam i počítač Dell.
„Sakra, Mikeu. Ty máš v zadní kapse počítač Dell?
Sakra, Mikeu. A v druhý máš zasranej modem? Kruci!“
Přišel pozdě a já na něj:
„Michael se oblíká jako těhotná lesba.“ Nevím, kde se to vzalo.
Kalhoty měl vytažený až k hrudníku.
Trčel mu tam ten tukový výčnělek v podbřišku.
Od té doby jsem s ním nemluvil.
Ale mně je to u prdele.
Je mi fuk, kdo mě má rád a kdo ne.
Jsem už ve fázi života, kdy je těžký mě naštvat.
Je mi 45 let. Čím jste starší, tím víc je vám to u prdele.
Je to pravda.
Čím jste starší, tím víc je vám to u prdele.
Pokud nejde o rodinu nebo pokrok v životě, nevěnuju tomu čas ani pozornost.
Upřímně, už nejsem jako dřív. Já a moji přátelé jsme se změnili.
Bože, pamatuju si, jací jsme tehdy byli.
Mluvili jsme o tom samým každej den.
Kde jsou kurvy? Kde jsou kluby, kde je chlast?
Kde je chlast a kluby? Kde jsou kurvy a kluby?
Každej den.
Ve 45 je to něco jinýho. Mluvíme jen o zraněních a lécích.
Fakt důležitý sračky. Fakt důležitý.
Po čtyřicítce už zůstanete zranění. Nevím proč.
Zůstanete zranění, ale nevíte, jak se to stalo.
Každá konverzace začíná otázkou o zranění, o kterým nevíte, jak se stalo.
„Dneska jsem si podělal krk. Nevím, co jsem dělal.“
Po čtyřicítce všem na vašem zranění záleží. Chtějí pomoct.
„Co si myslíš, žes udělal?“ „To kurva nevím.
Díval jsem se na cedule na silnici
moc dlouho, moje hlava kopíruje jejich trasu.“
Všichni si myslí, že jsou doktoři a říkají vám, co potřebujete.
„Musíš si dát kurkumu. Dej si kurkumu, dej si rybí tuk.
Natři si krk rybím olejem. Dej si lžíci česneku. Kousni do
cibule. Dej si levou nohu do horké vody.
Nech ji tam deset minut.“ Jsem snad upír?
O čem to mluvíte?
Po 40 zůstanete zranění.
Jedna věc je šílená, když se po 40 zraníte. Už nikdy to nebude 100%.
S každým zraněním ztratíte kousek sebe. Už se to nikdy nevrátí na 100 %.
Mám důkaz. Koukejte na ruku.
Až nahoru. Vidíte to? Až tam. Až nahoru.
Ale tahle strana ne. Ta je takhle. Jen tam.
Doktor mi řekl: „Tak používejte druhou stranu.“
Říkám: „Kurva, spravte to!
Jsem nevyrovnanej. Spravte to, do prdele!“
Závidím téhle mladé generaci.
Zraní se a hned se z toho dostanou.
Hrál jsem s nimi basketbal.
Jeden si zvrtl kotník. Jeho kotník narazil na zem. Viděl jsem to.
Vymkl si kotník. Měl kotník na hřišti.
Říkám si: „Kurva! Má to zlomený. Zlomil si ho. Vím, že si ho zlomil.“
Víte, jak to hned vyřešil?
Sklonil se, zavázal si botu a vyskočil.
„Jsem v pohodě.
Dohraju to.“ A já jen: „Dohraješ to?“
Nic takovýho už po 40 dělat nemůžete.
Zvrtnete si kotník, který narazí do země, a druhý den máte nohu v sádře.
Máte tu zasranou sádru.
„Jak se máte?“
„Sakra, Joe! Myslel jsem, že sis zvrtl kotník.“ „To já taky.
Ukázalo se, že je to meniskus a achilovka.
Z toho mám ischias. Prý budu mimo osm měsíců.“
„Osm měsíců?
Osm měsíců! Sakra, Joe!
Vždyť jsi ani nehrál!“
„Já vím.
Prý jsem si sedl moc rychle.“
„Nesmíte si sedat moc rychle. Musíte zpomalit.“
„Sakra, Joe.“ Je až moc snadný se zranit.
Myslím, že lidi nechápou, jak snadný to je.
Scházel jsem ze schodů. Na posledních třech schodech jsem uklouzl.
Nespadl jsem. Sjel jsem po patě. Znáte to, ne?
Víte, o čem mluvím? Jako: „Ale ne.“ Tyhle sračky?
Vyděsil jsem se k smrti.
Mimochodem, radši bych spadl.
Protože když spadnete, je po všem. Tyhle sračky, přemýšlíte o…
Přemýšlíte o tom, jak špatný to bude, až spadnete.
„Rozsekám si hlavu o ten zatracenej schod.“
Ubližujete i lidem.
Chudinka paní přede mnou. Strčil jsem tu starou mrchu ze schodů.
Zpanikařil jsem.
Slyšel jsem jen…
Schody jsou nebezpečný.
Nevím, proč jich máme tolik.
Všude je tolik schodů.
Jít nahoru je v pohodě. Problém je sejít dolů.
Čím jste starší, tím je to děsivější. Nedávno jsem byl se synem.
Můj syn scházel ze schodů. Ten negr po těch schodech skákal.
Musí to být zasranej Avenger. Lepší kolena jsem neviděl.
Jaký kolena můj syn sakra má?
Já scházel ze schodů bokem. Když je člověk starší, změní se.
Běžte. Spěcháte? Obejděte mě.
Kvůli vám si neublížím. Běžte.
Je moc snadný se zranit.
Nedávno jsem vešel do sprchy. Ujela mi noha. Panebože.
Vyděsilo mě to. Měl jsem mezi nohama velkou mezeru.
Tak velkou mezeru jsem tam ještě neměl.
Panebože.
Vůbec nerespektujete všechny ty věci, kterých se můžete ve sprše chytit,
dokud je nepotřebujete.
Protože nevíte, na co tam ty držadla jsou, dokud je nepotřebujete.
Uklouzl jsem, málem jsem si rozbil hlavu, chytl jsem se toho držadla.
Řekl jsem: „Díky, negrovo-záchranný-držadlo.“
Jo.
Tak se to jmenuje. Negrovo-záchranný-držadlo.
Vtipný ale je, že jsem minul to velký. Chtěl jsem se chytit velkýho.
Minul jsem toho hajzla. Musel jsem chytit toho malýho.
Božíčku. Nikdy jsem nevěděl, na co tam ty držadla jsou.
Mám strach, že spadnu ve sprše.
Myslím, že to jedno z nejhorších zranění.
Spadnout ve sprše? Bože. Bojím se tohohle.
Že spadnu a zraním se tak, že se nebudu moct hýbat,
ale spadnu přímo pod sprchovou hlavici a ta voda…
Ta voda furt poteče
a já tam budu muset sedět a šest hodin bojovat o svůj život.
Šest hodin budu…
Tak mě najdou.
S malým pérem, protože jsem byl šest hodin v zasraný vodě.
Panebože. Dokážete si to představit?
Umíráte. A poslední, co uslyšíte, je: „Podívej na jeho péro. Fuj.“
No to mě poser.
Zastřelte mě.
„Proč má takový péro? Fuj!“
Z prdele vám trčí utírák, protože tam jste se zrovna umývali.
Na utírácích je malý hovno.
„Fuj. Na tom hadru je hovno.“
„Malej, posranej chlápek s malým pérem. Na toho nesáhnu.“
Umírám, kurva.
Takhle přemýšlím kvůli mýmu poslednímu zranění.
To zranění mě fakt dostalo.
V podstatě jsem si zlomil péro. Nevím, jak jinak to popsat.
Budu upřímnej. Dneska vám všechno povím.
Zranil jsem se během závodu.
Ne na trati.
Ne u takovýho, kde proběhnete páskou a na konci dostanete cenu. Ne.
Dva opilí negři uprostřed ulice ve dvě ráno.
Jen tak jsem si zazávodil s bývalým running backem NFL.
Improvizovanej běh.
Byli jsme na grilovačce. Slyšel jsem ho mluvit u baru.
Mluvil o fotbale. „Člověče, přísahám, že mi ten fotbal chybí.
Bez fotbalu už to není ono. Udělal bych cokoliv, abych se vrátil.
Když jsem přestal, ztratil jsem kus sebe. Chybí mi to.“
Jen tak zničehonic jsem řekl: „Kámo, natřu ti to v běhu.“
A on: „Cože? Kevine, jako vážně? Chceš závodit?“
„Jo, chci závodit, kámo. Jdeme.“
A on: „Jestli chceš, tak jdeme.“
Ignoroval jsem tolik znamení,
který říkaly: „Nedělej to, Kevine.“
První, který jsem ignoroval, bylo,
jak jsme se protahovali.
Protahoval si kde co. Takhle si pořádně protahoval kyčle.
Dělal něco s třísly. Protahoval si kolena.
Říkám tomu nabírání zmrzliny. Nevím, co to je.
Kopal se do zadku. Protahoval se asi pět minut.
Já tam přišel a dvakrát zatřásl nohama. „Jdeme na to.
Jdeme na to!“
To nejhorší, co po 40 můžete mít, jsou stejně staří přátelé.
Přátelé nad 40 jsou hrozní, protože ať už vymyslíte jakoukoli blbost,
podpoří vás a jdou do toho s vámi.
Když jsem dvakrát zatřásl nohama, řekl jsem… Přátele říkali: „Jo!
Dostaň ho, Keve!“
Chystám se mu to natřít.
Hned jsem mu řekl:
„Jsi profesionální sportovec, takže vím, že máš techniku.
Kvůli technice si myslíš, že máš výhodu, ale to nemáš.
Díky mýmu talentu a mé přirozené schopnosti běhat, ti to natřu.“
Tady je moje tajemství.
Při běhu mám prsty takhle blízko u sebe
a já… Moment.
Mám prsty takhle blízko sebe
a takhle se prosekávám větrem.
Beru vítr jako kousek dortu. Když běžím, sekám!
Když běžím, každý dostane kus dortu.
Všichni běží s otevřenými prsty a chytají vítr.
Podívejte. Všechen ten vítr.
Já ne. Hele.
Poslali jsme malýho kluka na konec ulice. Měl držet ruce nahoře.
Až spustí ruce, je čas závodit.
Jsme na startovní čáře. On měl techniku. Já o ní věděl.
Měl jednu ruku takhle dole, druhou takhle. A hlavu takhle.
Já měl to, čemu říkám start pouličního negra. Je to když…
Prostě se snažíte získat náskok. To je všechno.
Panebože.
Kluk je na druhý straně ulice. „Připravit, pozor…“ Spustil ruce. Je čas běžet.
Má přede mnou náskok.
Když běžím, začínám se skloněnou hlavou.
Začínám se skloněnou hlavou a nakonec ji zvednu.
Pokaždý, když zvednu hlavu, jsme buď vedle sebe
nebo jsem kousek před vámi.
Nikdy se nestalo, že bychom nebyli vedle sebe nebo bych nebyl před vámi.
Když jsem zvedl hlavu, viděl jsem jeho hlavu zezadu. Panebože.
Prohrávám, do prdele. Panebože.
Něco se pokazilo. Něco je špatně.
Přece nemůžu prohrávat. Něco je špatně.
Podívám se na prsty. Neměl jsem je u sebe.
Musím je dovřít.
Čím jste starší, tím větší hluk děláte.
Kámoši ze strany křičí: „No tak, Keve! Přidej!
Zvedni kolena, Keve. Je to těsný. Jedna za druhou.“
„Kurva, já se snažím!“
Nemůžu ho chytit. Zbývá osm kroků. Mluvím sám k sobě:
„No tak, Keve. Zvedni kolena. Do prdele. Zvrať to, Keve. No tak!“
Předposlední krok a já to ucítil. Jen tak.
Já to kurva cítil.
Víte, jaký to byl pocit?
Jako by mi péro ulítlo z těla a spadlo do křoví.
Jako by moje péro opustilo tělo a odlétlo do křoví.
Hned jsem zastavil.
Zatvářil jsem tak, jak to lidi při zranění dělají a pak navážou oční kontakt.
Můj trenér hned: „Keve, jsi v pohodě?“
„To teda ne. Jsem v prdeli.“
Vážnost zranění poznáte podle toho, koho tam chcete.
Všichni mí přátelé tam stojí.
Říkám: „Jděte pro mou ženu. Hned. Běžte pro ni někdo.“
Když chcete ženu, chcete dořešit náležitosti.
Chcete podepsat papíry. Fond, závěť, tyhlety sračky.
Mám péro v křoví. Už nechci žít.
Bez něj žít nebudu. Mám péro v křoví.
Šli pro mou ženu. Moje žena vyšla naštvaná. Měla blbou náladu.
Hlava se jí houpala ze strany na stranu.
Jak mě uviděla, řekla: „Cos zas dělal, ty blbče?“
„Potřebuju pomoc. Běž najít moje péro do křoví.“
„Cože?“
„Běž do křoví a podívej se, jestli tam nemám péro!“
„Tvoje péro není v křoví.“ „Je tam!“
Protože jsem malej, chytila mě.
„Pojď sem! Tady máš péro. Cítím tvoje péro přímo tady.“
„Nemožný.
To jsou koule. To jsou všechno koule.
Mám péro v křoví.
Nebudu se s tebou hádat, kde mám péro. Zavolám doktorovi.“
Tak volám: „Je to špatný. Nemůžu chodit, doktore. Je šance, že mám péro v křoví.
Vyfotil jsem ten keř, protože ho žena nechce hledat.
Jdu do nemocnice, ale zadními dveřmi.“
Nechci, aby mě někdo viděl. „Nosítka. Nemůžu chodit.“
Říká: „Kevine, to bude dobrý.“ Pravdivý příběh, lidi.
Kámoši mě vyzvedli, posadili do auta. Jsme v nemocnici. Má nejhorší noční můra.
Jako epizoda z těch špatných nemocničních pořadů.
Přišli, položili mě na nosítka a rychle mě vezli po nemocnici.
Když mi zespodu ustříhávali kalhoty,
říkali všechny ty nemocniční nesmysly.
„Dejte mi tři TCE s osmi SUV.“
Nevím, co to kurva říkají.
Někdo řekne: „Musíme udělat magnetickou rezonanci, abychom viděli, o co jde.“
Nevím, co na tom MRI je, ale já to nezvládám.
Ale to nikdy neříkám. Vždy lžu.
Dali mě tam. Můj doktor vyšel ven. „Keve, můžeme?“
„Jasně, doktore. Pusťte to.“
Zavřel dveře. Slyším pípání.
Přeskočilo mi.
Položil jsem ruce na sklo a říkám: „Chtějí mi vzít DNA.“
Úplně mi přeskočilo.
Museli mě uspat.
Uspali mě. Pak jsem se vzbudil a doktor říká:
„Kevine, je to přesně to, co sis myslel. Pěkně ses zřídil.
Natrhl sis oba adduktory.“
Kurva!
Natrhl jsem si je oba?
Slzy. Okamžitě mi tekly slzy.
Brečím. Jsem úplně hotovej.
Brečel jsem, protože jsem nevěděl, co to je.
Nikdy jsem to neslyšel. Takže jsem předpokládal to nejhorší.
„Co to říkáte? Nemám vaječníky?
Vzal jsi mi vaječníky, ty hajzle?
Vzal jsi mi vaječníky?“
Bylo to smutný.
Ten den jsem dostal vozík.
Byl jsem na vozíku šest týdnů.
Dali mi nemocniční vozík, což je nejspíš ten nejhorší vozík.
Musíte ho složit. Musíte ho kurva složit.
Ale musíte být sakra silní. Musíte být sakra…
Musíte bouchnout do sedadla.
Brzdy jsou za koly. Na brzdu musíte stoupnout fakt silně.
Mám teď mnohem větší respekt k lidem na invalidním vozíku.
Řekl jsem „větší“. Vždycky jsem k nim měl respekt.
Ale teď ještě víc.
Víte, o co tam jde? Kdo ho ovládá.
Když je to někdo špatnej, život na vozíku je děsnej.
Potřebujete někoho dobrýho. Já měl někoho hroznýho. Hroznýho.
Můj první člověk? Hrůza.
Můj první člověk byla moje žena. Dostat takovou mrchu. Fakt.
Je to tak, jak to je. Jsem upřímnej.
První den na vozíku. Doma mě postavila před okno.
Zablokovala zadní brzdy: „Brzy jsem zpět.“
Nechala mě před tím oknem sedm hodin.
Sedm hodin!
Nevím, kdy jste koukali z okna sedm hodin,
ale ten den jsem viděl všechno.
Bylo to jako černošská epizoda Misery. Nevěděl jsem, co se děje.
Počůral jsem se a posral. Nikdo mě nepřebalil. Co to sakra je?
Život na vozíku byl těžkej.
Už jsem nechtěl svou ženu, ale syna.
„Chci využít svýho syna. Bude lepší.“
Můj syn nebyl o nic lepší.
Moc si hrál. Odstrčil mě daleko před sebe.
Pak přiběhl, skočil zezadu na vozík a naklonil mě dozadu.
Neexistuje větší strach, než když vás někdo tlačí,
pak vás pustí a vy před sebou vidíte jen míhat auta. „Hej!“
Tak jsem zjistil, proč lidé na vozíku nosí rukavice.
Myslel jsem, že mají dost těch lidských sraček.
Já z těch aut zpanikařil a chtěl zastavit kola holýma rukama.
Vypálil jsem si díru do dlaně a když se to stalo,
byl přes ulici další muž na vozíku. Podíval se na mě:
„Radši si nandej rukavice, chlape.“
Doma jsem řekl ženě: „Potřebuju rukavice.
Podívej, mám díru v dlani. Potřebuju rukavice.“
Řekla mi: „Rukavice nemám. Nahoře jsou palčáky.“
Tak mám palčáky. Večer jdeme ven.
Vidím toho stejnýho muže, kterej mi to řekl.
Chci mu projevit lásku. „Vážím si vaší starosti.
Říct mi, abych si chránil ruce,
pro mě hodně znamená. Že držíme spolu.“
Prý je tohle v komunitě vozíčkářů neuctivý.
Něco to znamená. Naštval se: „Tady nebudeš nikomu
strkat palec do prdele.“ Říkám: „O čem to sakra mluvíte?
Nikdo nechce strkat palec do prdele.
Chci vám jen poděkovat za starost. Jen vám děkuju.“
Prý: „Přijde ti to vtipný?“ Vrhl se po mně.
Moje první bitka na vozíku. Ještě jsem v žádný nebyl.
Nevěděl jsem, co dělat, protože syn zablokoval brzdu.
Musel jsem se připravit na náraz. Dívali jsme se jeden druhému do očí.
Srazil mě kurva z toho vozíku. Panebože!
Vstal jsem. Naštvanej. „Proč do mě vrážíte?“
Lidi se dívali. Někdo zařval: „On to předstírá. Hýbe nohama.“
Říkám: „Nic nepředstírám.
Unesli mě. Nemám vaječníky. Vzali mi vaječníky.
Nevíte, jaký to je nemít vaječníky.
Nemám vaječníky.“
Vy se smějete, ale tohle je můj život. Tohle…
Za šest a půl týdne jsem začal chodit. Chodit.
Pokud máme být upřímní, transparentní, něco mě tehdy napadlo.
Uvědomil jsem si, že za těch šest týdnů
mi moje péro ani jednou neztvrdlo. Pravda.
„Panebože. Co když tohle teď bude můj život. Panebože.
Co když tohle teď bude normální.
Co když žena bude chtít šukat a já nebudu moct? Bože.“
Nemívám úzkosti. Ale když už nějakou mám, je to něco.
Měl jsem pocit, že ji mám. Dobře? Začal jsem trochu vyšilovat.
Začal jsem vyšilovat.
Šel jsem si koupit pilulku na péro.
Pravdivý příběh. Vůbec nemám problém přiznat, že jsem si vzal pilulku na péro.
Myslím, že by si ji měl někdy vzít každej chlap.
A uhodit na vaši dámu pilulkovým pérem. Fakt.
A neříkejte jí to. Neříkejte jí, že si ji berete.
Moje žena neví, že jsem si vzal pilulku na péro.
Až tohle uvidí, tak se to samozřejmě dozví. Ale teď to neví.
Jde o to pochopit pravidla, ten kontext za tou pilulkou na péro.
Když si vezmete dobrou pilulku, budete mít dobrý tři dny.
Pravidlo číslo jedna je nevěřit tomu hypu.
To pochopte, chlapi. Nevěřte tomu hypu. To nejste vy.
To je ta pilulka na péro. Chápete? To nejste vy.
To je ta pilulka.
Neslučujte svoje normální péro po pilulkovým péru.
To jsou dvě různý verze péra.
Zraní to vaše city. Posere vám sebevědomí.
Musíte si umět rozdělit dny.
První den na pilulce na péro je o udání tónu, udání základu.
Víte, co máte v těle. Ona ne.
Mluvte sračky.
„Chodíš si tu a dupeš těma svýma nohama,
dostaneš to, o co si říkáš.
Asi jsi zapomněla, kdo kurva jsem a čeho jsem schopnej.
Vyhodím tu tvoji prdel do vzduchu.
Hraješ si tu se mnou, dostaneš závan minulosti.“
„Jasně, Kevine. Ty pořád meleš sračky.
Víš co, pořád meleš sračky.“
A večer uděláte přesně to, co jste řekli.
Předvedete vaše nejlepší pilulkový péro.
Druhý den to musíte dotáhnout. „Co jsem ti říkal, že udělám?
Neříkal jsem to? Můžu to udělat, kdy chci.
Jako vypínač. Můžu ho zapnout a vypnout.
Důvod, proč to takhle není pořád,
je, protože se neumíš chovat. Proto.
Když se budeš chovat, bude to častěji.“
„Budu se chovat správně.
Řekni mi, jak se mám chovat. Budu taková.“
„Začni tím, že kurva sklapneš.“
Jste jinej člověk s tou pilulkou v těle.
Nejste ti stejní jako bez pilulky.
I vaše sprostý řečičky jsou jiný. Říkáte věci, který byste nikdy neřekli.
„Jak se sakra jmenuju?“ „Kevin.“ „Ne.
Celý jméno, jak ho mám v rodným listě?“
„Kevin Darnell Hart.“
„Jo!
Číslo sociálního pojištění?“
„Cože? To nevím.“
„Jaký mám to číslo? Řekni to, než to péro vytáhnu.“
„Ne. Nevytahuj to péro.
Bože.
1743222.“
„Jo!“
- „Zvedni ruku, jestli to péro miluješ.“ - „Miluju to péro.“
Tohle s normálním pérem nejde.
Zraní to vaše city.
Hned na začátku vám dá pěknou podpásovku.
Hned, jak ho tam dáte.
„Už ti stojí? Necítím to tak, jak včera.“
„Mrcho, cos to řekla?
Mrcho, cos to řekla?“ „Není to jako včera.
Nepřijde mi, že je tam stejný množství krve jako včera.
Říkal jsi, že když se budu chovat, dostanu to péro.
Počkej, pomůžu ti tam dostat víc krve.
Kevin Darnell Hart.“
„Mrcho, přestaň říkat moje celý jméno! Proč kurva říkáš celý moje jméno?“
„17432221.“
„Neříkej moje číslo sociálního pojištění!
Máš někde odposlech? Pro koho děláš?“
„Chci to péro.“
„Dej tu zasranou ruku dolů.“
Teď to šlo obráceně.
Je měkkej. Panebože.
Změkl jste při hrátkách se ženou, kterou milujete. Do prdele!
To je špatný. Horší už to být nemůže.
Tohle je bod nula, desátý stupeň paniky.
Musíte to celý zachránit. Udeříte na ni stisknutím a zmáčknutím.
Pane, víte, co stisknutí a zmáčknutí je? Vaše poslední možnost.
Vaše poslední možnost vše zachránit.
Stisknete vší silou základnu, aby šla krev nahoru, dokud to neodjistíte.
Tehdy se z vás stane Transformer.
Hledáte aspoň nějakou reakci.
„Co se děje?“ „Sklapni!
Rušíš mě.“
Každej chlap tohle zná. Nevěděli jste, jak tomu říkat.
Stisknout a zmáčknout. Není zač.
Ženský večer doma: „Ty na mě zkoušíš stisknout a zmáčknout?
Přijde mi to jako stisknutí a zmáčknutí.“
Víte, co jsem měl za problém? Myslím, že můj problém byl můj poskytoval pilulek.
Odkud jsem ty pilulky bral. Nechtěl jsem jít k doktorovi.
Nechtěl jsem předpis na pilulky na péro. To by bylo moc agresivní.
Mít předpis na pilulky na péro. Ježišikriste.
Bože, co pak, když vám to přestane předepisovat?
Už to nemůžete dělat.
Už nedostanete předpis. Doktor to zrušil.
To je trapas.
Jak by ten rozhovor vypadal? „Ne, já vím. Já vím, pane doktore.
Já už tak ani nešukám. Přísahám Bohu. Už dost.
Tohle je naposledy. Nenechávejte mě tam takhle.“
Nedokážu se v té situaci představit. Já kupoval pilulky na péro na benzínce.
Fakt. Nebylo to schválně. Byla to improvizovaná koupě.
Šel jsem pro benzín a chipsy.
Vedle chipsů měli pilulky na péro. „Seru na to.“ Vzal jsem si je.
Vypil jsem energeťák C4. Hned jsem to cítil.
Můj problém byl prodavač na benzínce. Měl jsem na něj tolik otázek.
Říkal jsem, že mám úzkost.
Choval jsem se k němu jak k doktorovi. Měl jsem plno otázek.
Říkám: „Promiňte, jakej je rozdíl
mezi Silákem XL a Samcem 48 Pro?
Jakej je rozdíl?
Takže máte radši Siláka? Dobře.
Jsem alergickej na korýše. Je to v pohodě?
Jo? Budu v pohodě? Fajn.
A co vaši zákazníci?
Máte stálé zákazníky? Vrátí se a koupí si jich víc?
Oblíbili si to a vrací se pro to?“
Na rovinu mi řekl:
„Chodí sem chlap, který tu skupuje všechny tyto pilulky. Mívá je v zadní kapse.“
„Znám jen jednu zadní kapsu, kam by se ty pilulky vešly.“
Michaele Jordane, ty parchante.
Michaele „Pilulkový péro“ Jordane, ty hajzle!
Mike mě zabije, až to uvidí. Nemůžu se dočkat.
Budete číst o naší rvačce.
Budu ho mlátit do zadní kapsy. „Ty hajzle, Mikeu.
Jdi do prdele. Vím, kde ten počítač je.“
Dost se bojím závislosti na prášcích.
Toho se fakt bojím.
A to proto, že jsem 45letý černoch.
Tady jde o tělesné a duševní zdraví. Starejte se o sebe, lidi.
Starejte se o sebe, dokud máte na výběr.
Nečekejte, až nebudete mít na výběr. Zamyslete se nad tím.
Starejte se o sebe, dokud máte kurva na výběr.
Tělesné a duševní zdraví je velmi důležité. Fakt.
Důvod, proč se o sebe tak starám, je,
že máme v rodině spoustu sraček.
Spoustu sraček. Moje rodina je v prdeli.
Mají všechno. Cukrovka, rakovina, vysoký krevní tlak, hypertenze, dna.
Mrtvice ze všech stran. Na co si jen vzpomenete, tak s tím bojují.
Nechci být takovej, tak se tomu snažím vyhnout.
Snažím se změnit, abych to nemusel dělat později.
O to se snažím. To je cíl.
Já…
Říkám svým přátelům… Moji přátelé jsou asi nejhloupější lidi na světě,
pokud jde o tělesné a duševní zdraví.
Nemají ke zdraví vůbec žádný respekt.
Spank je, pokud jde o zdraví, asi ten nejblbější.
Před měsícem jsme byli na večeři. Spank vypil sklenku vína.
Když to víno dopil, říká: „Pokaždý, když piju víno, mám závratě.
Mám rozmazaný vidění, necítím ruku.
Jako by se mi prodlužovala levá strana obličeje.
Mám znecitlivělou ruku. Necítím nohu.
Jako by bych měl v noze hroty.“
Říkám: „Vole, máš mrtvici. Tohle je mrtvice.“
„Jsem v pohodě. Doma si lehnu a dám si zázvorový pivo.“
Říkám: „Cože?“
„Lehnu si a dám si zázvorový pivo.“
Chci poznat člověka, který přesvědčil černochy, že zázvorový pivo je lék.
Chci tě poznat a praštit tě do zasranýho krku.
Není to žádnej lék!
Je to sodovka. Je to sodovka!
Víte, co v zázvorovým pivu není? Zázvor.
Co takhle začít tam? Zasranej zázvor!
Lidi mají lahvičky zázvorovýho piva v lékárničce.
Vy idioti. Je to sodovka!
Mí kámoši na něj nedají dopustit.
Nedají na něj dopustit. Kámoš Harry má už deset let problémy s koleny.
Vím, že je to jeho meniskus. Já to vím.
Když se ho zeptáte: „Špatně jsem se vyspal. Musím to rozchodit.“
Spank říká: „Musíš si dát zázvorový pivo.“
Harry: „Fakt?“ Tohle je skutečný příběh. „Fakt?“
„Říkám ti, dej si zázvorový pivo.“
Harry si objedná zázvorový pivo, vypije ho a vstane: „Do prdele. Jo.
Jo, cítím to.“ Ty prolhanej sráči.
Cítíš bublinky v kolenech? Necítíš ani hovno.
U zdraví jde o to, co můžete jíst a co ne.
Je to boj, který lidi každej den prohrávají. Někdo to chápe, někdo ne.
Co můžete jíst a co ne.
Starým lidem je to jedno.
Zkusili jste někdy poučit starýho člověka? „Dědo, víš, že nesmíš jíst sůl.“
„Já vím, kurva.
Myslíš, že mě zajímají vaše názory?“
Je jim to u prdele.
Já už vím, co můžu a co nemůžu.
Miluju ten pikantní kuřecí sendvič z Chick-fil-A.
Ale nemůžu ho jíst. Je to ten nejlepší sendvič, ale já ho nemůžu.
Ten sendvič je neporazitelnej. Nikdy s mým tělem neprohrál.
Pokaždý, když si ho dám, vyletí mi z prdele jako brok.
Jeden výstřel.
Tady je.
Ani se nepodívám. Vím, že je to děs.
Vím, že je tam vzadu apokalypsa.
Víte, co mě sere? Já ten sendvič rozžvýkám na kaši.
A ten hajzl se nějak poskládá zpátky k sobě a vyleze mi z prdele celej.
Houska je na záchodovým prkýnku. Kuřecí placka na zkurvený podlaze.
Musím toho hajzla poskládat a dát do záchodu.
Seru na něj. Je to palič prdelí. Chodící palič prdelí.
Čím jste starší, tím míň toho můžete. Čím jste starší, tím máte slabší žaludek.
Už nemůžete nic. Jestli se chcete zasmát, běžte na večeři se starými lidmi.
Běžte na večeři, ať slyšíte starý lidi říkat číšníkům, co nemůžou.
Bude to to nejzákladnější. „Promiňte, je v té vodě citron?
Dejte to pryč.
Když ho sním, na měsíc odpadnu.
Když ho sním, budu celý dny srát.“
„Poserete se z citronu?“
„To jsou sezamový semínka na té housce? Dejte to pryč.
Když to sním, jsem na celý rok v prdeli.“
„Cože?
Na celej rok? Do háje!“
Ale stárnout je zábava.
Nemůžu se dočkat, až budu na druhé straně stáří.
Musíte vědět, jaká verze starýho člověka chcete být.
Já vím, jakou verzí starýho člověka chci být a jakou ne.
Mluvil jsem s rodinou.
Když se dostanu na určitou úroveň stáří, už nechci žít.
Nechci se dostat do bodu, kdy budu jako…
Jak kdyby vás někdo volal.
Nechci žít. Pokud se toho dožiju,
budete mi muset připomínat, co jsem měl rád.
„Dědo, nechceš palačinky?“ „Nechci palačinky.“
„Vždyť je miluješ.“
„Jo vlastně. Miluju palačinky.“
Zabijte mě. Střelte mě kurva do hlavy.
Neuvzdychám lidi k smrti.
Někdo toho negra zahrabte.
Nechci mít takovou tu krabičku na léky.
To nechci. Tu kurva dlouhou krabičku na léky se jmény dnů.
To radši kurva umřu.
Radši bych umřel, než abych to vytáhl u večeře z kapsy.
„No teda!
Ví někdo, co je za den?
Čtvrtek? Ale ne. Myslel jsem, že je úterý.“
Zastřelte mě.
Nechci tu sakra být.
Pokud nedokážu sfouknout svíčky na svým dortu,
nechci tu kurva být.
To je to nejhorší, co můžete starýmu člověku udělat. Je jim 83, 85.
Dostanete ty mega dorty se všemi těmi zasranými svíčkami.
Na tom dortu je 85 svíček.
Vylezete ven. „Vše nejlepší, babičko. Sfoukni svíčky.
To zvládneš, babi.“ Ne, nezvládne!
Čekám tady už 45 minut, až ta stará mrcha sfoukne ty zasraný svíčky!
Musím jít do práce!
„To zvládneš, babi.“
Nechci tu kurva být.
Chci se dostat do věku, kdy už budu moct říkat, co chci.
Takhle starej chci být.
Je jistá úroveň stáří, kdy začnete říkat sračky. Je vám to jedno.
Jste na druhý straně života. Někteří to udělali správně.
Víte, kdo to udělal správně? Legenda Quincy Jones.
Odpočívej v pokoji samotný legendě. Quincy kurva Jonesovi.
Dobrý bože.
Když Quincy zestárnul, začal říkat sračky.
Chcete komedii? Koukněte na jeho poslední čtyři, pět rozhovorů.
Začne říkat věci, který s danou otázkou vůbec nesouvisí.
Quincy měl svůj vlastní svět. Dělal si svoje.
„Quincy, řekni nám, co pro tebe znamená hudba.“
Řekl: „Ojel jsem všechny ze Supremes.“ „Počkat, co?
Prokrista, Quincy. Co?“
„Je mi to fuk.
Víte, co znamená ‚Supremes‘? Suprová píča. Je mi to fuk.
Už 60 let beru kokain.“ „Do prdele!
Quincy…
Quincy, přestaň mluvit.“
„Myslíš, že mi to vadí? Vím věci, co lidi musí vědět.
Vím věci.
Toto je velký. Stevie Wonder není slepej. Předstírá to.
Celou tu dobu to předstíral.
Před lety se mě zeptal: ‚Jak můžu porazit Raye Charlese?‘
Řekl jsem: ‚Buď lepší v slepotě.‘ Víš, co Stevie udělal? Tohle udělal.
On ty klávesy vidí.
Předstírá to.“
„Joe, to stačí. Už ne, Joe. Už stačí.“
„To já řekl Joeovi, aby ty děcka mlátil.“ „Počkat!“
„Nevynechal jedinej den.“
Mám ještě jeden.
„To já Michaelovi vybělil kůži. To jsem byl já.
Chtěl jet sólo. Tak jsem mu řekl: ‚Takhle to nepůjde.‘ Bělidlo. Já to byl.“
To už je jinej level stáří. Chci se toho dožít.
Když můžete říkat, co sakra chcete. Už se blížím.
Nevěděl jsem, jestli si tenhle vtip nechám, ale řeknu vám,
dám to tam. Takže…
Pamatujete na tu večeři s rodinou a synovcem, o který jsem předtím mluvil?
Takže jsme dojedli. Přijde číšník.
Pravdivý příběh. Ptá se: „Dáte si dezert?“
Moje rodina se rozjede: „Jo, jasně.
Dejte mi batátový koláč. Já chci ten citronový.
Třívrstvý čokoládový dort, cupcake red velvet.
Ne, chci ten jablečný koláč. Ochutnám to.
Ochutnám i tvůj. A kořenové pivo se zmrzkou.“
„Pane Harte, chcete něco?“
„Ne, dobrý. Já sladký nejím.“
Strýc se naštval: „Podívejme na pana Hollywooda.
Podívejme na pana Hollywooda.
Jsi moc dobrej na to, aby sis dal sladký se svou rodinou?
Protože jsi pan Dokonalej. Řekni mi,
proč si nemůžeš se svou rodinou dát sladký.
Proč si nemůžeš dát dezert se svou rodinou?“
„Nevím. Možná proto, že pod stolem jsou jen levý nohy.
Co kdybych začal tam?“
Zamyslete se nad tím.
Chápete to?
Je to vtip o cukrovce.
Když dostanete v černošských rodinách cukrovku,
první, co ztratí, je noha.
Takže říkám, že když se podíváte pod stůl, jsou tam jen levý nohy,
protože všem tu pravou uřízli. Chápete?
Jo?
Krása vtipu není ten vtip.
Vtip je v tom najít bělocha,
který je z něj zmatenej.
„Proč si v týhle rodině odřezávají nohy?“
Byla zmatená. „Počkat, co? Co?“
Nevím, jestli si ten vtip nechám.
Nevím, jestli můžu, protože můj strýc má opravdu jen jednu nohu.
Jo. A vím, že ho znovu uvidím a on bude naštvanej.
„Jsi fakt vtipnej negr, co, Kevine?
Jsi fakt vtipnej negr, co, Kevine?
Řekni mi, proč bych ti teď neměl tu zatracenou nohu strčit do prdele!“
Uřízli mu nohu. Bylo to nedávno.
Vím, že to ještě úplně nezpracoval,
protože pořád ještě říká dvounohý sračky. Jo.
Ujede mu to.
A komik ve mně to nemůže jen tak nechat. Nemůžu to jen tak přejít.
Šli jsme z domu, nasedli do auta a zavřeli dveře.
A on: „Je zima. Otevřete dveře, já si zaběhnu pro kabát.“ A já…
„Můžeš si pro ten svůj kabát akorát tak doskákat.
Ty nikam nepoběžíš.“
Tohle je skvělá příležitost, abyste pochopili,
že sem házím dost konektivity.
Rozhodl jsem se, že to nazvu Chovám se na svůj věk.
Protože jsem chtěl upoutat pozornost na důležitou stránku stáří.
Mám pocit, že se všichni snaží být mladší.
Všichni se snaží vrátit čas. Nikdo neslaví tu druhou stranu.
Stáří, řeknu vám, co to je. Je to prožitý život, zkušenost a moudrost.
Bez těch věcí nemáte v životě žádný úspěch.
To je životní úspěch.
A taky pochopte, že stáří je kurva požehnání.
Je to neuvěřitelný požehnání, protože se ho nemusíte dožít.
Nemusíte se toho dožít.
Takže když se dostanete na 50, 60, 70, 80, pochopte, že to není jistota.
Jste jedni z mála, šťastlivci a ti mezi.
Tak se postavte na piedestal a oslavte svůj život,
když dosáhnete těchto milníků, jasný?
A nesnažte se vybočovat z řady.
Až zestárnete, nevybočujte z řady. Neuhýbejte.
Přestaňte uhýbat.
Tak si jenom ublížíte. Tak jsem si zlomil péro. Uhýbáním.
Nebyl důvod, abych s tím chlapem závodil. Vůbec žádnej.
Tím závodem jsem si pokazil celý léto. Celý léto jsem zahodil do koše.
S rodinou jsme měli v létě dost cestovat.
Jeli jsme jen na jednu dovolenou.
Jeli jsme do Rwandy.
Chtěl jsem vzít rodinu do Rwandy, protože jsem chtěl nový zážitky.
Něco, co bychom si pamatovali.
Trochu nějaký tý zatracené kultury. Dobře?
Pochopení jiného prostředí.
Když jedeme na dovolenou, slovo „ne“ neexistuje. Děláme vše.
Když jsme dorazili do Rwandy, řekli nám: „Musíte jít stopovat gorily.
Musíte jít stopovat gorily.“
Ten, kdo neví, co stopování goril je, pokusím se vám to vysvětlit.
Stopování goril je, když jdete do džungle
a objevíte něco, co mají být gorilí stopy,
jen abyste je sledovali a došli do přirozeného prostředí
opravdových goril.
Řekl jsem si: „Seru na to. Udělám to.“
Důvodem bylo, že moje mysl si říkala: „Musí tam být sklo.“ Že?
Musí tam být sklo.
Nikdy jsem nebyl u goril a nebylo tam sklo.
Musí tam být sklo.
Řekli: „Vaše mladší děti nemůžou jít.“
Takže jen já, má žena a mí dva puberťáci. A ještě dvě skupiny.
Jedna čtyřčlenná bílá rodina a další čtyři bílí přátelé.
Bylo nás celkem 12.
Do džungle se dostanete přes park.
Park se změní v džungli. Tohle je skutečnej příběh.
V džungli se k nám přidali vojáci.
Měli AK-47, kulomety. Měli na sobě taktickou výstroj.
Měli k nohám přidělaný ty zasraný pistole.
Když tohle vidím, mám samozřejmě otázky. „Promiňte.
Promiňte. Co se děje? Proč jsou tady? Co se stane?“
„Jsou tu pro případ, že by gorily začaly vyvádět
a my je museli uspat.“
„Když říkáte… Jakože co dělají? Mlátí do skla? Co dělají?
Můžou to sklo rozbít?“
Nikdo mi neodpovídá, tak předpokládám, že to tak je.
Teď se k nám připojil průvodce. Průvodce se jmenoval Antoine.
Antoine je chlap, který zasvětil život
pochopení goril.
Zná gorily jako svý boty, odshora dolů.
Antoine je černoch, o kterým nechci, aby se běloši dozvěděli.
Antoine byl nejblíž lidské gorile, kterou jsem kdy viděl.
Když to řeknu, zní to divně, ale vysvětlím proč.
Antoine měl na starosti nás poučit, co dělat, až potkáme skutečnou gorilu.
To jsou Antoineova přesná slova. Přesně tohle nám řekl.
„Dobře, poslouchejte.
Pravidlo číslo jedna. Nesmíte se gorile dívat do očí.
Jestli se na vás dívá, podívejte se dolů. Podřiďte se.
Podřiďte se jí, protože nemáte žádnou moc.
Gorila má moc. Vy nemáte žádnou moc.
Ve srovnání s gorilou jste bezmocní. Dívejte se dolů.
Ukažte gorile, že ona má moc a že vy žádnou nemáte.
Jste bezmocní.
Pravidlo číslo dvě.
Musíte s gorilou splynout.
Musíte dělat to, co dělá gorila.“
Začal v reálným čase morfovat do zasraný gorily.
Nemůžu uvěřit, čeho jsem svědkem.
Jsem naštvanej, protože se černoch před těmi bělochy chová jako gorila.
Jsem nasranej.
Běloši si dělali poznámky, zapisovali si věci.
Naštval jsem se. „Co si to sakra píšete?“ Umlčeli mě. „Dávejte pozor.“
„Nakopu vám prdel. Neříkejte mi, že mám dávat pozor. Co si to tam píšete?“
Antoine furt…
Skáče nahoru a dolů, mlátí do země.
Když skončí, podívá se na mýho syna. „Teď to zkus ty.“
A já řekl: „Nic takovýho do prdele dělat nebude.
Můj syn se nebude před těmi bělochy chovat jako gorila, abyste mu posrali život
jako těm Jordanovic klukům. To mýmu synovi kurva neuděláte.
To mýmu synovi kurva neuděláte!“
On řekne: „Jak myslíte.“
Odběhne ke stromu, ukousne ze stromu kůru.
Začne z ní olizovat cukr.
„Gorily milují cukr. Vy ho taky musíte milovat.“
Nabere z křoví hrst eukalyptu.
Začne si ho třít po celým těle.
„Gorily milují vůni eukalyptu.
Vy taky musíte vonět po eukalyptu. Teď se vydáme na cestu.“
Rozběhne se a zmizne v tý zasraný džungli.
Kurva!
Protože ho musíme sledovat.
Prodíráme se džunglí. Přísahám. Tohle je skutečnej příběh.
Po 15, 20 minutách se zastaví. „Stůjte.“
Jeho přesná slova: „Jsou tady.“
Já říkám:
„Kde je to sklo? Kam se mám schovat za sklo?
Kde je to sklo?“
Lidi, otočil jsem se doleva.
Z křoví vylezlo asi sedm až devět gorilích samic.
Jdou po dvou nohách. Ti sráči normálně jdou.
Nikdy jsem nic takovýho neviděl. Podřídil jsem se. Zvedl jsem ruku.
Dopadl jsem na zem. Podřizuju se.
Antoine se mě snažil zvednout: „Kevine, vstávej.“
„Ne. Pusťte mě. Nemám žádnou moc. Oni mají moc.
Nemám žádnou moc.
Jsem bezmocnej. Oni mají moc.“
Podívám se tam a moje žena měla vytaženej mobil se zapnutým bleskem.
Snaží se natočit video. Snaží se něco natočit.
Praštil jsem ji. „Sakra, klekni si.
K zemi. Podřiď se.
Nemáme žádnou moc. Oni mají moc. Jsme bezmocní.“
Teď je jich asi 15. Je jich kurva 15.
Celá zatracená rodina. Parta neteří, synovců, tet, strýců.
Ti hajzlíci chodí kolem a my jsme uprostřed.
Bylo to celý tak rychlý.
Jedna z goril mi sáhla na čelo.
Nepraštila mě, ale natáhla mi čelo tak,
že jsem měl oči tak doširoka otevřený jako nikdy.
Měl jsem v očích tolik bělma.
A u toho jsem viděl jednoho vojáka. Stojí přímo tady. Řekl jsem:
„Zastřel ji! Co to kurva děláš?
Zastřel ji!
Tohle je kurva jasnej útok. Je to útok!“
Snaží se mi utrhnout čelo. Nevím, co dělá.
Všechny gorily si hrají. Perou se spolu. Sledujeme to.
Zničehonic všechny najednou vstanou.
Odběhnou do džungle. Antoine vstane. Je tak nadšenej.
Říká: „Není to nádhera? Život goril v přímým přenosu.
Teď je budeme stopovat, abychom viděli, jak gorila žije.
Budeme je následovat.“
Řekl jsem: „Jdi do prdele. Ne.
Žádný gorily sledovat nebudu. Ne! Jdu zpátky.
S rodinou se vrátíme a chci u sebe mít vojáka,
který se na rozdíl od tohoto hajzla nebojí dělat svou práci.
Jsi hajzl. Jo, jsi.
Jsi hajzl. Chtěla mi utrhnout čelo!“
Říká: „Kevine, ne. Musíš tu túru dokončit.“
„Ne, já se vracím.“
A on: „Ale ne. Šéf.“ Říkám: „Jasně. Chci mluvit s tvým šéfem.
Nelíbí se mi, jak se k nám chováš.“
Přísahám, lidi. Otočil jsem se doleva.
Opravdovej samec gorily horské vylezl z toho samýho křoví.
Panebože. Když říkám opravdovej samec gorily,
mluvím o opravdovým negrovi. Jen hrudník, žádný nohy.
Tahle gorila nikdy neposilovala nohy. Jenom hrudník.
Kdyby šla gorila do vězení, vypadala by takhle.
Nikdy jsem nic takovýho neviděl.
Vyšel ven, dotkl se stromu. Strom spadl.
Strom je na zemi.
Lidi, nemůžu uvěřit,
že stojím kousek od skutečný gorily horský.
Jsem z toho okamžiku v zasraným úžasu.
Všichni ostatní jsou na zemi. Všichni se podrobili.
Jen já stojím a dívám se na toho samce.
Probudil mě z toho můj syn. Dvakrát mi poklepal na nohu.
Otočím se a syn řekl:
„Ahoj, tati.“ „Co to sakra…
„Jak to myslíš ‚Ahoj, tati‘? Cože?“
Bože. Pak mi to došlo.
Porušuju pravidlo číslo jedna.
Pravidlo číslo jedna bylo „nedívej se gorile do očí“.
Dívám se samci gorily horské přímo do očí.
Teď se bojím.
Nevím, co mám sakra dělat. Obrátím se na Antoinea, aby mi řekl, co mám dělat.
Když se k němu otočím, Antoine byl pryč.
Antoine běžel jako o závod. Takovou formu jsem ještě neviděl.
Měl prsty dokonale uzavřený.
Ten hajzl pelášil.
Sekal ten vítr jako kus dortu. Chápete?
V ten moment nevím, co mám dělat. Co se dá dělat.
Dívám se na samce a on na mě.
Něco vám řeknu. Nikdy jsem nebyl hajzl.
A ani dneska s tím nezačnu. Takhle to kurva je.
Zatímco se na něj dívám, začne se bít do hrudi. Řekl…
Řeknu vám, co to znamená.
Když se bijí do hrudi, dají vám najevo, jak jsou silní.
Takhle se před bitkou poměřují, kdo je silnější.
Další informace. Když se gorily perou,
kdokoli z nich prohraje, přijde o všechno.
Ztratíte ženu a děti.
Když prohrajete jako gorila, chodíte po džungli bez ničeho.
Musíte si vyřešit život. Nic nemáte. Dobře?
Proto měl tolik dětí a všechny ty manželky.
Nakopal tolika samcům prdel. Udělal to.
Tohle je otázka pro vás.
Neodpovídejte. Odpovězte si později.
Je to vážně ztráta? Když budeme bojovat… Že? Poslouchejte.
Jestli se popereme a já prohraju, říkáte, že mi vezmete ženu a děti,
odejdete tudy a já odejdu tudy volnej.
To říkáte?
To nezní jako ztráta.
Dobře. Takže se dívám na samce. On se dívá na mě.
Takhle to kurva je. Nebudu se bít do hrudi.
Když to udělám, bude vědět, že jsem hajzl. To ne.
Udělal jsem to, co by udělal každej chlap.
Každej chlap by v mé situaci udělal
přesně to samý.
Podíval jsem se mu do očí a udělal vše, co Antoine řekl.
Skákal jsem. Mlátil do země. Běžel ke stromu. Ukousl jsem kůru.
Vytřel jsem si zadek eukalyptem.
Jediný důvod, proč vám tohle říkám, je, že jsem si jistej,
že ti běloši to celý natočili.
Je jen otázkou času, než to bude na netu,
takže jsem vám o tom chtěl říct,
abyste pochopili, že jsem tím chránil rodinu,
a naučil jsem se cennou lekci.
Že jsem si měl vzít tu druhou pilulku na péro.
Měl jsem si vzít Samce 45 Pro.
Je to silnější pilulka. A, Miami, jste úžasné publikum.
Díky, že jste přišli.
Jsem Kevin Hart a miluju vás. Dobrou noc.
NAPSAL A PŘEDVEDL KEVIN HART
Překlad titulků: Veronika Vobořil Holbová