Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Mine damer og herrer, tag godt imod Kevin Harts Acting My Age.
Ja.
Lad mig starte med at sige, at jeg er i rigtig godt humør.
Mit liv er rigtig godt lige nu. Konen er glad. Børnene er glade.
Mit forhold til min udvidede familie bliver bedre.
Jeg er nu ansvarlig for alle familiesammenkomster.
Når alle skal samles, får jeg det til at ske.
Sammenkomster, fester, middage, alt går gennem mig.
Jeg siger ikke, at det ikke er irriterende, for det er det.
Min nevø sagde til mig:
"Jeg har noget, jeg vil fortælle familien.
Vil du hjælpe mig med at samle dem?" Jeg: "Klart."
Jeg bestiller bord på en restaurant. Vi får et privat rum.
Så snart vi ankommer, siger min nevø:
"I skal vide, at jeg er homoseksuel." Han var hurtig.
Det gik hurtigt.
Han lod os ikke engang sætte os. Han var hurtig.
Så blev der stille.
Jeg tænkte: "Nogen er nødt til at sige noget og bryde isen."
Jeg er ansvarlig, så jeg må sige noget.
Jeg sagde: "Nevø, hør her.
Jeg tror, jeg taler på hele familiens vegne… Ikke?
Os alle sammen.
Når jeg siger, at vi som familie…
Vi… Hør her.
Vi kan roligt sige, at vi…
Vi vidste det godt."
Ingen var overrasket.
Ingen blev overrasket over at høre det.
Han sagde det iført en halter-top, en lille tubetop.
Der stod: "My booty hole brown."
Selvfølgelig er du homoseksuel.
Vi er ligeglade. Vi elsker dig.
Min tante ville ride med på bølgen.
Hun sagde: "Når nu vi er ærlige, har jeg kæmpet med min vægt.
Jeg føler, jeg lider af fedme."
Igen blev der stille. Ingen sagde noget.
Jeg måtte bryde isen igen. Jeg måtte sige noget igen.
Jeg sagde: "Pat, sid ned på din fede røv." Det sagde jeg.
"Sid ned på din fede røv.
Det er ikke nyt fedt. Det er gammelt fedt."
Pat har været fed, siden jeg var 12. Det er det samme fedt, Pat.
Slå din store røv i sædet. Det er ikke fedme.
Det er svært at holde familien samlet.
Det kræver meget arbejde. Man skal være tålmodig.
Også derhjemme. Jeg har fortalt om mine fire børn gennem min karriere…
Jeg er under et stort pres som kendisfar.
Men ærligt talt lægger jeg nok det pres på mig selv.
Ved I hvorfor?
Fordi jeg føler, at mindst et af mine børn bør have succes.
Jeg forventer ikke fire ud af fire. Det gør jeg ikke.
Alle forældre til fire børn ved,
hvilke af dem der får succes, og hvilke der ikke gør.
Man ved det bare: "Knægten her…
Forbered hellere kautionen. I ved nok."
Mine børn skal ikke være nitter.
Jeg vil ikke være en af de kendisser, hvis børn er nitter.
Kendissers børn vokser op uden at bruge de ressourcer,
de har til rådighed. Det vil jeg ikke have.
De skal udnytte de muligheder, de har. Jeg vil ikke have nitter.
Visse kendisser har fået nitter.
I tænker ikke på det, som jeg gør. Jeg siger det, som det er.
Det er en af grundene til, at jeg tog jeres telefoner.
Så jeg kan være ærlig og sige, hvad jeg tænker.
Siger I det til nogen, benægter jeg det.
Nu skal I høre, hvis børn er nitter.
Det er Michael Jordans.
Sig, hvad I vil. Michael ved det. Det ved jeg, han gør.
Michael bliver i dårligt humør,
hver gang han ser Dell Curry fejre på sidelinjen med Steph og Seth Curry.
Har I ikke set ham til kampene?
"Se lige mine sønner i NBA!"
Michael skal bare kigge hen i sofaen på Marcus og Jeffrey: "Se I to tabere.
I kommer kun på forskellige Jordan-farvekombinationer
og spiller Fortnite dagen lang. Se jer lige."
Jeg må hellere fortælle, at Michael og jeg er uvenner.
Så meget af det, jeg siger, kommer et sært sted fra.
Han har været sur på mig i årevis.
Det er, fordi jeg var vært for en kendisbegivenhed
for længe siden, og han kom for sent. Så jeg fyrede et par hårde jokes af.
Jeg ved ikke, hvor de kom fra, men jeg var hurtig.
Men det var kun for sjov.
Alle ved, hvor grimt Michael går klædt. Forfærdeligt.
Nogle af de værste jeans, jeg nogensinde har set på en mand.
Enorme baglommer. Ekstremt store baglommer.
Man kan komme en Dell-computer i en af dem.
Pokkers, Mike. Har du en Dell-computer i baglommen?
Pokkers, Mike. Er det et modem, du har der?
Han kom for sent, og straks sagde jeg:
"Michael klæder sig som en gravid lesbisk kvinde."
Han havde bukserne trukket helt op. Med en delle, der stak ud.
Jeg har ikke talt med ham siden.
Jeg er ligeglad med, hvem der kan lide mig, og hvem der ikke kan.
Jeg er nået dertil, hvor jeg ikke irriteres.
Femogfyrre år. Jo ældre man bliver, jo mere ligeglad er man. Det passer.
Jo ældre man bliver, jo mere ligeglad er man.
Jeg er kun interesseret, hvis det handler om min familie eller mit liv.
Jeg er ikke den samme mere. Mine venner og jeg har alle forandret os.
Jeg husker, hvordan vi var før i tiden. Vi snakkede hele tiden om det samme lort.
Hvor er tøserne? Hvor er klubberne? Hvor er drinksene?
Hvor er tøserne? Hvor er klubberne?
Hver dag.
Som 45-årige taler vi nu kun om skader og medicin. Det er sandt.
Efter 40 forbliver man skadet. Man ved ikke, hvordan det skete.
Hver samtale begynder med et spørgsmål om en skade, man ikke ved hvor kom fra.
"Jeg har lavet noget med min nakke. Ved ikke hvad."
Alle bekymrer sig om ens skade efter 40. Alle vil hjælpe.
"Hvad tror du, du gjorde?" "Aner det ikke.
Jeg så længe på et motorvejsskilt.
Jeg gjorde sådan og fulgte det med blikket."
Alle fortæller én, hvad man skal gøre. Alle er læger:
"Tag noget gurkemeje og noget fiskeolie.
Gnid fiskeolie på halsen. Tag en spiseskefuld hvidløg.
Bid i et løg. Kom venstre fod i varmt vand.
Bliv der i ti minutter." Jeg er ikke en vampyr! Hvad taler du om?
Man forbliver skadet efter 40.
Det skøre ved at blive skadet efter 40 er, man kommer sig aldrig 100 %.
Man mister noget af sig selv hver gang. Man kommer sig aldrig 100 %.
Her er beviset. Se min arm.
Helt op. Kan I se det? Sådan. Hele vejen op.
Ikke denne arm. Der er det.
Jeg viste lægen det. Han sagde: "Brug den anden arm."
Jeg sagde: "Fiks det!
Jeg er ujævn. Fiks det, for helvede!"
Jeg er misundelig på den nye generation.
Unge kommer til skade og kommer sig straks.
Jeg spillede basket med dem.
En af dem forvred anklen. Den ramte jorden. Jeg så det selv.
Hans ankel rørte banen.
Jeg tænkte: "Pis! Den er brækket. Jeg ved det."
Ved I, hvordan han fiksede det?
Han bøjede sig ned, bandt sin sko stramt og sprang op.
Han sagde: "Jeg er okay.
Jeg spiller kampen færdig." "Spiller du kampen færdig?"
Den slags kan man ikke efter 40.
Forvrider man anklen, rammer den gulvet,
har man gips på næste dag.
"Hvad så, venner?"
"For pokker, Joe!
Jeg troede, den var forstuvet." "Også mig.
Det viser sig, det var menisken og akillessenen.
Det satte gang i iskias. Jeg er ude i otte måneder."
"Otte måneder?
Otte måneder! For pokker, Joe!
Du spillede ikke engang!"
"Jeg ved det. De sagde, jeg satte mig ned for hurtigt.
Lad være med at sætte jer ned så hurtigt, venner. I må sætte farten ned."
"For pokker, Joe." Det er for let at komme til skade.
Folk forstår ikke, hvor let det er at komme til skade.
Jeg gik nedenunder forleden og gled ned ad de sidste tre trappetrin.
Jeg faldt ikke. Jeg gled på hælen. Kender I det?
Ved I, hvad jeg taler om? Det der, hvor man tænker: "Åh nej!"
Jeg blev pissebange.
Jeg vil i øvrigt meget hellere falde.
Falder man, er det overstået. Men med det her tænker man på,
hvor slemt det bliver, når man endelig falder:
"Jeg smadrer hovedet mod trinnet."
Man kommer til at skade folk. Jeg skubbede en stakkels gammel dame ned ad trappen.
Jeg gik i panik.
Jeg hørte kun…
Trapper er farlige.
Hvorfor skal vi have så mange?
Så mange trapper overalt.
Det er fint at gå op. Men ned er et problem.
Med alderen bliver det skræmmende.
Forleden gik min søn ned ad trappen. Det var vildt. Han hoppede ned på et ben.
Han må være en Avenger. Jeg har aldrig set bedre knæ.
Min søn må have de vildeste knæ.
Jeg går ned sidelæns. Sådan er det, når man bliver ældre.
Værsgo. Har I travlt? Gå forbi.
Jeg vil ikke blive skadet på grund af jer.
Det er let at komme til skade.
Jeg tog brusebad forleden. Mit ben gled fra mig. Åh gud.
Jeg blev vildt bange. Jeg fik meget afstand mellem benene.
Jeg havde aldrig haft så meget afstand mellem dem før.
Man værdsætter ikke de ting, man kan gribe fat i,
før man får brug for dem.
Man ved ikke, at de stænger er i badet, før man skal bruge dem.
Jeg ville have smadret hovedet, var det ikke for den lille stang.
Jeg tænkte: "Tak, lille frelser-stang."
Ja. Det er, hvad det er. Det er en lille frelser-stang.
Det sjove er, at jeg forsøgte at gribe den store, men missede den.
Jeg fik ikke fat, så jeg måtte gribe den lille.
Utroligt. Jeg vidste ikke, det var derfor, der er to stænger.
Jeg har en fobi for at falde i badet.
Det er en af de værste måder at slå sig på.
Her er, hvad jeg frygter ved at falde i badet.
At jeg falder og ikke kan bevæge mig,
men jeg falder under brusehovedet, og vandet bliver ved med at komme.
Så jeg må sidde der og kæmpe for livet i seks timer.
I seks timer sidder jeg…
Det er sådan, de finder mig.
Med krympet pik, for jeg har været i vandet i seks timer.
Åh gud. Kan I forestille jer det?
Man er ved at dø. Det sidste, man hører nogen sige, er: "Se hans pik."
For fanden da.
Skyd mig nu.
"Hvorfor ser hans pik sådan ud? Ad!"
Vaskekluden stikker ud af røven, fordi man var ved at vaske den.
Der er lidt lort på kluden.
"Ad, der er lort på kluden.
En lorterøv med en lille pik. Jeg rører ham ikke."
Jeg er ved at dø.
Jeg tænker sådan på grund af min sidste skade.
Min sidste skade ødelagde mig.
Jeg brækkede min pik. Jeg siger det, som det er.
Jeg er fuldstændig ærlig her.
Jeg kom til skade under et løb.
Ikke på løbebanen.
Der var hverken bånd eller en præmie til sidst. Nej.
To fulde mænd på gaden klokken to om natten.
Jeg løb om kap med en eks-NFL runningback uden grund.
Det var ikke planlagt.
Vi var til grillfest. Jeg hørte ham tale i baren.
Han sagde: "Jeg savner sådan at spille.
Mit liv er ikke det samme. Jeg ville gøre alt for at spille igen.
Jeg mistede en del af mig selv, da jeg trak mig."
Uden grund sagde jeg: "Lad os løbe om kap. Jeg vinder."
Han sagde: "Kevin, vil du seriøst løbe om kap?"
"Ja, jeg vil. Kom så."
"Hvis du vil, så løber vi."
Der var så mange tegn, jeg ignorerede.
Tegnene sagde: "Kevin, gør det ikke."
Det første tegn var, hvordan han strakte ud i forhold til mig.
Han kunne så mange udstrækninger. Han lavede dybe hoftebøjninger.
Han lavede noget med lysken. Han strakte knæene.
Jeg kalder dem is-bøjninger. De er sære.
Han lavede numsespark. Han strakte ud i fem minutter.
Jeg rystede mine ben to gange: "Lad os gå.
Kom så!"
Det værste, man har efter 40, er venner på samme alder.
Venner over 40 er forfærdelige, for tager man en dum beslutning,
støtter de én uanset hvad.
Da jeg rystede benene to gange sådan her, sagde mine venner: "Ja!
Tag ham, Kev!"
Jeg skulle nok få ham ned med nakken.
Jeg sagde: "Du er professionel atlet, så jeg ved, du har teknik.
Derfor tror du nok, du har en fordel, men det har du ikke.
For mit naturlige løbetalent kan du ikke hamle op med."
Min hemmelighed, når jeg løber, er, at jeg holder fingrene tæt sammen.
Og jeg… Vent.
Jeg holder fingrene helt tæt på hinanden og snitter gennem vinden sådan her.
Vinden er som et stykke kage. Jeg snitter løs!
Alle får kage, når jeg løber.
Andre løber med åbne fingre og fanger vinden. Se lige al den vind.
Ikke mig. Se bare her.
Vi sendte en lille dreng ned ad gaden. Han holdt armene op.
Når han sænkede armene, skulle vi løbe.
Vi var klar. Han havde teknik. Jeg vidste, han havde teknik.
Han havde en hånd nede og en arm oppe. Han holdt hovedet sådan.
Min var, hvad jeg kalder en "gadestart".
Det er, når man ikke… Man forsøger at få et lille forspring.
Åh gud. Den lille dreng nede ad gaden sagde: "Klar, parat…"
Han sænkede hænderne. Det var nu. Han kom først afsted.
Når jeg løber, starter jeg med hovedet nede, og så løfter jeg det.
Når jeg løfter hovedet, er vi enten side om side, eller jeg er lidt foran.
Jeg havde aldrig oplevet hverken at være side om side eller foran.
For første gang løftede jeg hovedet og så hans nakke. Åh gud.
Jeg var fandeme bagud. Åh gud.
Der måtte være noget galt.
Jeg kunne umuligt tabe. Der var noget galt.
Jeg så på mine fingre. De var ikke hele lukkede. Jeg lukkede dem.
Med alderen larmer man mere, når man løber.
Mine venner råbte fra sidelinjen: "Kom nu! Giv den gas!
Løft knæene. Det er tæt. Hæl til tå. Det er tæt."
"Jeg prøver sgu!"
Jeg kunne ikke fange ham, og vi nærmede os målet. Jeg tænkte:
"Kom nu, Kev. Løft knæene. Indhent ham, for helvede. Kom så!"
Ved næstsidste skridt følte jeg det.
Jeg følte det sgu.
Ved I, hvordan det føltes?
Som om min pik fløj af mig og røg ind i busken.
Det føltes, som om min pik forlod min krop og røg ind i busken.
Jeg stoppede med det samme.
Jeg lavede det ansigt, skadede folk laver, når de får øjenkontakt.
Min træner så det straks: "Er du okay?" "Slet ikke. Den er helt gal."
Man kan vurdere skader, ud fra hvem man spørger efter.
Alle mine venner var der.
Jeg sagde: "Hent min kone. Lige nu. En af jer."
Når man spørger efter sin kone, er det alvor.
Man vil skrive under på testamentet, familiefonden, det hele.
Min pik var endt i en busk. Jeg ville ikke leve mere.
De hentede min kone. Hun var vred. Hovedet rokkede fra side til side.
Hun så mig og sagde: "Hvad har du nu lavet, din nar?"
"Gør mig en tjeneste. Se, om du ser min pik i den busk."
"Hvad siger du?"
"Se efter i busken, om du ser min pik!"
"Din pik er ikke i nogen busk." "Jo, den er!"
Jeg er lille, så hun tog straks fat: "Jeg kan mærke din pik lige der."
"Umuligt. Det er kun nosser. Du har kun fat i nosser.
Min pik er i busken.
Du ved ikke, hvor min pik er.
Jeg ringer til lægen nu." Jeg ringede op: "Doktor, det er slemt.
Jeg kan ikke gå. Jeg tror, min pik er i en busk.
Jeg har et foto af busken, så vi kan hente den. Konen vil ikke lede.
Har hospitalet en bagindgang? Ingen skal se mig sådan.
Skaf en båre, jeg kan ikke gå."
Han sagde: "Kevin, jeg har dig." Det er sandt, venner.
Mine venner kørte mig på hospitalet. Det er mit værste mareridt.
Det var som et afsnit af en dårlig hospitalsserie.
De lagde mig på en båre og skyndte sig gennem hospitalet.
De skar mine bukser op, mens de sagde hospitalsfraser, der ikke giver mening:
"Giv mig tre TCE'er med otte SUV'er."
Jeg fattede ikke et kuk.
Nogen råbte: "Giv ham en MR-scanning, så vi kan se, hvad det er."
Jeg ved ikke hvorfor, men jeg kan ikke klare scanneren.
Men jeg lyver altid om det.
De anbragte mig i den., og lægen spurgte: "Er du klar?"
"Absolut, doktor. Kom bare." Døren lukkedes, og biplydene startede.
Jeg flippede ud.
Jeg satte hænderne mod ruden og sagde: "De prøver at stjæle mit dna."
Jeg flippede totalt ud.
De måtte bedøve mig.
Da jeg vågnede af narkosen, var min læge meget ærlig:
"Kevin, det er, som du frygtede. Du er kommet temmelig galt afsted.
Du har revet begge adduktorer over."
Pis!
Begge to?
Tårer. Der kom øjeblikkeligt ægte tårer. Jeg var knust.
Jeg græd, fordi jeg ikke anede, hvad adduktorer var.
Jeg havde aldrig hørt ordet før, så jeg troede straks det værste.
"Har jeg ingen æggestokke, doktor? Har du taget mine æggestokke, dit svin?
Har du fjernet mine æggestokke?"
En trist dag.
Jeg fik en kørestol.
Jeg sad i kørestol i seks uger.
De gav mig en hospitalskørestol, som nok er de allerværste.
Det er dem, man skal folde.
Men man skal være pissestærk. Man skal virkelig…
Man kan kun gøre det ved at banke i sædet.
Bremserne er omme bagved, og man skal træde vildt hårdt på dem.
Jeg har så meget mere respekt for folk i kørestole nu.
Jeg har altid haft respekt for dem, men jeg har det endnu mere nu.
Sagen er, at det afhænger af ens assistent.
Får man en dårlig assistent, er ens liv elendigt.
Man skal have en god assistent. Min var forfærdelig. Frygtelig.
Min første assistent var frygtelig.
Min første assistent var min kone. Sikken kælling. Jeg siger det, som det er.
Dag et i kørestolen rullede hun mig ind foran et vindue.
Låste bagbremserne: "Jeg kommer tilbage."
Syv timer lod hun mig sidde ved det skide vindue. Syv timer!
Hvornår har I sidst kigget ud af et vindue i syv timer? Jeg så alt den dag.
Som i et sort afsnit af Misery. Jeg vidste ikke, hvad der foregik.
Jeg pissede og sked i bukserne. Ingen skiftede mig. Hvad er meningen?
Livet i kørestol var hårdt.
Jeg fyrede min kone som assistent: "Jeg vil have min søn. Han må være bedre."
Men han var ikke bedre.
Han legede alt for meget, skubbede kørestolen langt ud foran sig.
Så løb han, hoppede op på den og fik den til at stejle.
Intet er så skræmmende som at blive skubbet i en stol
og så sluppet, mens der er biler på vejen. "Hey!"
Sådan fandt jeg ud af, hvorfor folk i kørestol har handsker på.
Jeg troede, det var, fordi de ville spille seje.
Den dag gik jeg i panik og prøvede at bremse med mine bare hænder.
Jeg brændte hul i min håndflade.
En anden mand i kørestol så det ske og sagde:
"Du må hellere få nogle handsker."
Jeg tog hjem og bad min kone om et par handsker:
"Se, hvad jeg har gjort ved min hånd."
Hun sagde: "Jeg har nogle vanter ovenpå. Dem kan du få."
Jeg tog dem på, da vi skulle ud den aften.
Jeg så igen manden i kørestolen.
Jeg ville takke ham: "Tak, fordi du passede på mig.
Du passede på mine hænder. Det er vigtigt, at vi holder sammen."
Det er åbenbart respektløst i kørestolssamfundet. Det betyder noget.
Han blev vred: "Hold din tommelfinger fra min røv."
"Hvad snakker du om? Ingen vil noget med din røv.
Jeg ville bare takke dig. Jeg siger tak."
"Skal du være morsom?" Han gik til angreb.
Jeg havde aldrig været oppe at slås i en kørestol.
Jeg kunne intet gøre, for min søn havde låst bagbremserne.
Jeg ventede bare på sammenstødet. Vi så hinanden i øjnene.
Han smed mig ud af stolen.
Jeg rejste mig op: "Hvorfor gjorde du det?"
Der var folk, der så på. Nogen råbte: "Han faker. Han kan gå."
Jeg sagde: "Jeg faker ikke. Jeg blev bortført. De tog mine æggestokke.
I ved ikke, hvordan det er ikke at have sine æggestokke."
I griner, men det var mit liv.
Jeg begyndte at gå igen efter seks en halv uge. At gå.
Hvis jeg skal være helt ærlig, fik jeg en tanke.
Jeg indså, at i de forrige seks uger
var min pik ikke blevet hård en eneste gang:
"Åh gud. Hvad, hvis det er mit liv nu? Hvad, hvis jeg er sådan nu?
Hvis min kone vil kneppe, og jeg ikke kan, fordi den ikke virker?"
Jeg får sjældent angst, men får jeg det, har jeg det.
Jeg følte, jeg fik angst, så jeg begyndte at flippe ud.
Jeg gik ud og købte en pikpille.
Det er sandt. Der er ingen skam i at indrømme, jeg tog en pikpille.
Alle mænd bør tage en pikpille en gang og knalde deres dame med en pik-pille pik.
I bør ikke fortælle hende, at I tager den.
Min kone aner ikke, at jeg tog den pikpille.
Det kommer hun til, når hun ser det her. Men nu gør hun ikke.
Det handler om at forstå reglerne, konteksten bag pikpillen.
Får man den rigtige pille, får man tre gode dage ud af den.
Første regel er at forblive ydmyge.
Gør jeg ingen illusioner, venner. Det er ikke jer, det er pikpillen. Okay?
Det er ikke jer. Det er pikpillen.
Brug ikke jeres almindelige pik efter jeres pikpille-pik.
Det er to forskellige pikke. Jeres følelser bliver bare såret.
Hun ødelægger jeres selvværd. Så I skal vide, hvordan I deler dagene op.
Dag et på pikpillen skal I slå tonen an. I ved, I har taget den. Hun gør ikke.
I skal sige ting som:
"Bliver du ved med at trampe sådan rundt, får du, hvad du fortjener.
Har du glemt, hvem jeg er, og hvad jeg er i stand til?
Jeg giver dig snart en omgang.
Bliver du ved sådan, får du en smag af fortiden."
"Den er god med dig, Kevin. Du fyrer så meget lort af."
Sidst på dag et gør I præcis som lovet.
I giver den bedste pikpille-pik nogensinde.
Dag to skal I følge op: "Sagde jeg ikke, jeg ville gøre det?
Jeg kan gøre det, når jeg vil.
Som en lyskontakt kan jeg slå den til og fra.
Du får ikke altid den pik, fordi du ikke opfører dig ordentligt.
Opfører du dig godt, får du den oftere."
"Jeg skal nok opføre mig ordentligt.
Sig, hvad jeg skal gøre for at opføre mig godt."
"Du kan starte med at holde kæft."
Man er en anden mand med en pikpille i omløb.
Man er ikke den samme, som man er uden. Man taler også anderledes.
Man siger ting, man ikke vidste, man kunne sige.
"Hvad er mit navn?" "Kevin."
"Nej! Hvad er mit fulde navn, som det står på fødselsattesten?"
"Kevin Darnell Hart."
"Ja!
Hvad er mit personnummer?"
"Det ved jeg da ikke."
"Sig mit personnummer, eller jeg tager pikken ud."
"Nej. Tag ikke pikken ud.
Åh gud… 1743222."
"Ja!
Ræk hånden op, hvis du elsker min pik."
"Jeg elsker den."
I kan ikke følge op med jeres egen pik.
Jeres følelser bliver bare såret.
Hun vil med det samme rakke ned på den. Så snart I stikker den i.
"Er den helt hård? Den er ikke som i går."
"Hvad sagde du lige?
Hvad sagde du lige?"
"Det føles ikke som i går.
Det føles, som om der var mere blod i den går.
Du sagde, jeg fik den pik, hvis jeg var sød. Det har jeg været.
Lad mig hjælpe dig med at få mere blod i den.
Kevin Darnell Hart."
"Hold op med at sige mit fulde navn! Hvad fanden siger du mit navn for?"
"17432221."
"Hold op med at sige mit personnummer! Er du spion? Hvem arbejder du for?"
"Jeg vil have den pik."
"Fjern din hånd."
Nu går det helt galt. Nu er man blød. Åh gud.
Man er blevet blød med kvinden, man elsker. For helvede!
Det er slemt. Det bliver ikke værre.
Det er ground zero, trin ti på panik-skalaen.
Man må prøve at redde situationen. Man må få den op med "pres og klem".
Ved I, hvad det er?
Det er ens sidste udvej for at redde situationen.
Man skal klemme basen for at få nok blod derop.
Man forvandler sig til en Transformer.
Jeg ville have den til at reagere.
"Hvad sker der?" "Hold kæft! Jeg mister koncentrationen."
I ved, hvad jeg taler om. Men I havde ikke et navn for det.
"Pres og klem." Værsgo.
I aften vil kvinderne spørge: "Presser og klemmer du nu?
Det føles, som om du presser og klemmer."
Ved I, hvad mit problem var? Det var min pikpille-leverandør.
Hvor jeg fik pikpillerne fra. Jeg ville ikke gå til lægen.
Jeg ville ikke have en recept. Det føltes for aggressivt.
En recept for pikpiller. Jøsses.
For hvad sker der, når han annullerer recepten?
Så har man ikke længere en recept, for lægen har annulleret den.
Det er pinligt. Tænk på samtalen: "Nej, jeg ved det, doktor.
Jeg knalder ikke engang sådan mere. På æresord.
Det bliver sidste gang. Lad mig ikke i stikken."
Jeg kan ikke se mig selv i den situation. Så jeg købte mine på tankstationen.
Det var ikke planlagt. Det var et improviseret køb.
Jeg tankede benzin og købte chips.
Pikpillerne var ved siden af chipsene. Jeg tænkte: "Fuck det" og slugte én.
Drak en energidrik og følte det straks.
Mit problem var ekspedienten. Jeg havde så mange spørgsmål til ham.
Jeg har sagt, jeg har angst.
Jeg så ekspedienten som en læge. Jeg ville vide så mange ting:
"Undskyld, kan du fortælle mig forskellen
mellem en Rhino XL og en Silverback 45 Pro?
Okay, så du foretrækker Rhinoen?
Er min skaldyrallergi et problem?
Nej? Okay.
Hvad siger jeres kunder? Kommer de tilbage og køber flere?
Er de vilde med dem og vil have flere?"
Han var meget direkte: "Der er en fyr, der køber alle vores pikpiller.
Han stikker dem i baglommen."
"Kun én baglomme er stor nok til så mange piller."
Michael Jordan, dit svin.
Michael Pikpille Jordan, dit svin!
Mike slår mig ihjel. Det bliver sjovt.
I kommer til at læse om os.
Jeg vil slå ham i baglommen: "Fuck dig, Mike.
Fuck dig. Jeg ved, hvor du gemmer computeren."
Jeg er virkelig bange for at blive afhængig af piller.
Det er, fordi jeg er en 45-årig sort mand. Så min sundhed betyder meget for mig.
Pas på jer selv, så længe I har et valg.
Vent ikke, til I ikke har et valg. Tænk godt over det.
Pas på jer selv, så længe I kan træffe et valg.
Sundhed og velvære er en meget alvorlig sag.
Grunden til, jeg passer godt på mig selv, er, at der er meget sygdom i min familie.
En masse sygdom. Min familie er noget rod. De har alt.
Diabetes, kræft, forhøjet blodtryk, gigt.
De får hele tiden slagtilfælde. De kæmper med alt muligt.
Så for at undgå det, prøver jeg at forebygge det.
Jeg gør noget nu, så jeg ikke skal gøre det senere. Det er mit mål.
Jeg vil sige til mine venner…
Mine venner er nok de dummeste i verden, hvad angår sundhed og velvære.
De har ingen respekt for det. Spank er nok den dummeste på det punkt.
Vi spiste sammen for en måned siden. Spank drak et glas vin.
Bagefter sagde han: "Hver gang jeg drikker vin, bliver jeg svimmel.
Mit syn bliver sløret, jeg kan ikke mærke min hånd.
Venstre side af mit ansigt føles aflangt.
Min arm er følelsesløs. Jeg mærker ikke mit ben.
Det føles, som om der er pigge i min fod."
Jeg sagde: "Du er sgu da ved at få et slagtilfælde."
"Jeg er okay. Jeg drikker noget ingefærøl derhjemme."
Jeg sagde: "Hvad?"
"Jeg drikker noget ingefærøl derhjemme."
Jeg vil gerne møde den, der har bildt sorte ind, at ingefærøl er medicin.
Jeg vil møde dig, så jeg kan slå dig i halsen.
Det er ikke medicin! Det er sodavand, for helvede!
Vil I vide, hvad der ikke er i ingefærøl? Ingefær. Tænk over det!
Folk har små flasker ingefærøl i deres medicinskab.
I store idioter. Det er sodavand!
Mine venner elsker ingefærøl.
De sværger til det. Min ven Harry har haft knæproblemer i over ti år.
Jeg ved, det er menisken. Jeg ved det.
Jeg spurgte ham, hvad det var. "Jeg har sovet forkert. "
Spank sagde: "Drik noget ingefærøl."
Harry: "Virkelig?" Det er ikke løgn. "Virkelig?"
"Tro mig, drik noget ingefærøl."
Harry bestilte en ingefærøl og drak den: "Ja, for pokker.
Jeg kan mærke det." Din løgnagtige skid.
Mærker du bobler i dit knæ? Du mærker ikke en skid.
Sundhed handler om, hvad man må spise, og hvad man ikke må.
Det er en kamp, folk taber hver dag. Kun nogle forstår det.
Hvad man må spise versus det, man ikke må.
Gamle mennesker er pisseligeglade.
Har I prøvet at rette på en ældre? "Bedste, du ved, du ikke kan tåle salt."
"Ja, jeg ved det sgu godt. Men du og lægen kan begge rende mig."
De er pisseligeglade.
Jeg ved, hvad jeg kan og ikke kan spise.
Jeg elsker Chick-fil-As stærke kyllingsandwich. Men jeg spiser den ikke.
Det er min yndlingssandwich, men nej.
Den er ubesejret. Den han aldrig tabt en kamp mod min krop.
Hver gang jeg spiser den, brager den ud af min røv.
I ét skud.
Der er den.
Jeg vender mig ikke engang om. Jeg ved, det er noget rod deromme.
Ved I, hvad der gør mig vred? Jeg gennemtygger den sandwich.
På en eller anden måde samler den sig og kommer ud af min røv i ét stykke.
Bollen er bag toiletsædet. Kyllingen ligger på gulvet.
Jeg må samle den igen og komme den i toilettet.
Fuck den sandwich. Den er en ægte røvbombe.
Jo ældre man bliver, jo færre ting kan man spise. Ens mave svækkes.
Man kan ikke spise usundt mere. Vil I le, så spis ude med ældre mennesker.
Så kan I høre dem fortælle tjenerne, hvad de ikke kan tåle.
Det er helt simple ting. "Undskyld, er der citron i vandet?
Få det væk. Får jeg citron, er jeg færdig i en måned.
Jeg kommer til at skide i dagevis."
"Af en citron?"
"Er det sesamfrø her på bollen? Få den væk.
Spiser jeg et sesamfrø, er den gal i et år."
"Hvad? I et år? Hold da op!"
Det er sjovt at blive gammel.
Jeg kan ikke vente, til jeg når dertil.
Det handler om at vide, hvordan man vil være gammel.
Jeg ved, hvordan jeg vil være, og hvordan jeg ikke vil være.
Min familie ved det godt.
Når jeg et vist niveau af gammel, vil jeg ikke leve mere.
Jeg vil ikke nå det punkt, hvor jeg…
…altid ser ud, som om nogen har kaldt på mig.
Så vil jeg ikke leve.
Hvis jeg når dertil, skal I minde mig om, hvad jeg plejede at elske.
"Bedstefar, vil du have pandekager?" "Nej da."
"Men du elsker dem."
"Det er rigtigt. Jeg elsker pandekager."
Tag mig om bagved og skyd mig i hovedet.
Jeg vil ikke "åh-e" folk ihjel.
En eller anden, skyd ham.
Jeg vil ikke leve, hvis jeg skal bruge pilleæsken.
Den megalange pilleæske med ugedage på. Så vil jeg sgu hellere dø.
Jeg vil hellere dø end at trække den ud af lommen under middagen.
"Her er den.
Ved nogen, hvilken dag det er?
Torsdag? Nej. Var det ikke tirsdag?"
Skyd mig.
Jeg vil fandeme ikke være her.
Kan jeg ikke puste lysene ud på min fødselsdagskage, vil jeg ikke være her.
Det er det værste, man kan gøre ved en ældre, der fylder 83 eller 85 år.
Man køber en kæmpe kage med alle de skide stearinlys på.
Der er 85 lys på en fødselsdagskage.
"Tillykke med fødselsdagen, bedstemor. Sluk lysene.
Du kan godt, bedste."
Nej, hun kan ikke!
Jeg har ventet tre kvarter på, at hun skulle puste de stearinlys ud!
Jeg skal på arbejde!
"Du kan godt, bedste."
Jeg vil ikke være her.
Jeg vil nå den alder, hvor jeg kan sige alt, hvad jeg tænker.
Sådan vil jeg være gammel.
På et vist niveau af gammel siger man alt. Man er ligeglad.
Man er på den anden side. Nogle gamle er sådan.
Ved I, hvem der var sådan? Det var Quincy Jones.
Selveste legenden. Hvil i fred, Quincy Jones.
Åh gud.
Da Quincy blev gammel, sagde han hvad som helst.
Vil I more jer, så se Quincys sidste interviews.
Han sagde ting, som intet havde at gøre med spørgsmålene.
Han sagde præcis, hvad der faldt ham ind.
"Quincy, fortæl os, hvad musik betyder for dig."
"Jeg kneppede alle Supremes." "Vent, hvad?
Jøsses, Quincy. Hvad?" "Jeg er ligeglad. Jeg siger det.
Ved I, hvad 'Supremes' står for? Suveræn fisse.
Jeg har taget kokain i 60 år." "Pis!
Quincy, stop."
"Tys ikke på mig. Jeg ved ting, folk skal vide.
Jeg ved ting.
Hør her. Stevie Wonder er ikke blind. Han lader som om.
Han spurgte mig for mange år siden: 'Hvordan konkurrerer jeg med Ray Charles?'
Jeg sagde: 'Bliv bedre til at være blind.' Og det gjorde han.
Han kan sagtens se de nøgler."
Han lader bare som om.
Joe, nu er det nok. Ikke mere.
Jeg fortalte Joe Jackson, han skulle slå børnene." "Hvad?"
"Han fulgte virkelig mit råd.
Jeg har en mere.
Det var mig, der blegede Michaels hud.
Han ville gå solo. Jeg sagde: 'Det går ikke med den hud.' Blegemiddel!"
Det er et helt andet niveau af alderdom. Det niveau vil jeg op på.
Hvor man kan sige, hvad fanden man vil. Jeg nærmer mig.
Denne joke vidste jeg ikke, om jeg skulle tage med, men nu får I den.
Husker I middagen, jeg fortalte jer om, med min familie og min nevø?
Da vi var færdige med at spise, kom tjeneren hen: "Vil I have dessert?"
Min familie gik amok: "Selvfølgelig.
Giv mig kartoffeltærten. Citronmarengs til mig.
Chokoladekagen, red velvet-kagen. Giv mig æbletærten. Den må jeg smage.
Jeg smager din. Giv mig root beer-isen."
"Hr. Hart, vil du have noget?" "Nej tak. Jeg spiser ikke kage."
Min onkel blev sur: "Nogen er vist for fin til kage.
Nogen er vist for fin til kage.
Er du nu for fin til at spise kage med din familie?
Du er så perfekt. Fortæl mig, hvorfor du ikke kan spise kage med din familie.
Hvorfor kan du ikke nyde en dessert med din familie?"
Jeg sagde: "Måske fordi der kun er venstre fødder under bordet.
Skal vi starte med det?"
Tænk over det.
Forstår du den?
Det er en diabetesjoke.
Når man får diabetes i sorte familier, er det første, man mister, foden.
Så ser man under bordet, er der kun en masse venstre fødder.
Alle har fået deres højre fod skåret af. Er du med?
Det sjove ved det er ikke joken. Det er at gøre hvide mennesker forvirrede.
"Hvorfor skærer de familiens fødder af?"
Hun var virkelig forvirret: "Vent, hvad?"
Jeg burde måske ikke beholde den.
Jeg burde nok sløjfe denne joke, for min onkel har reelt kun én fod.
Og jeg ved, at når jeg ser ham igen, vil han være vred:
"Sikke sjov du er, hvad, Kevin?
Du er virkelig sjov, hvad?
Giv mig en grund til ikke at stikke min eneste fod op i din røv!"
Han fik skåret benet af for ganske nylig. Han har ikke bearbejdet det helt endnu.
Han siger stadig mange tobenede ting.
Han tænker ikke over det.
Og komikeren i mig kan ikke lade det ligge. Jeg kan bare ikke.
På vej i byen satte han sig ind i bilen:
"Det er koldt. Jeg løber lige ind og henter min frakke."
Jeg sagde…
"Du kan hoppe derind og hente din frakke.
Du løber ingen steder."
Jeg vil gerne sikre mig, at I forstår, der er en sammenhæng i mine jokes.
Jeg valgte titlen Acting My Age,
fordi jeg vil gøre jer opmærksomme på alderdommens vigtige side.
Jeg føler, at alle prøver at blive yngre.
Alle prøver at skrue tiden tilbage. Ingen fejrer den anden side.
Lad mig fortælle jer, hvad alderdom er. Det er oplevelser, erfaring og visdom.
Uden de ting kan ingen have succes. De er vejen til succes.
Vi må også forstå, at alderdom er en velsignelse.
Det er en utrolig velsignelse, for man oplever det ikke nødvendigvis.
Så når man fylder 50, 60, 70 eller 80, skal man huske ikke at tage det for givet.
Man er en af de få heldige.
Så stå på en piedestal og fejr jeres liv, når I når de store tal, okay?
Vær ikke bange for at blive i jeres bane.
Når I bliver tudsegamle, så bliv i jeres bane. Lad være at slingre.
Hold op med at slingre.
Man kommer bare til skade. Det var sådan, jeg brækkede min pik.
Jeg havde ingen grund til at løbe om kap med den mand.
Jeg ødelagde hele min sommer med det kapløb.
Min familie og jeg skulle have rejst hele sommeren.
Men vi kom kun ét sted hen på grund af min skade. Vi tog til Rwanda.
Jeg syntes, vi skulle opleve noget nyt.
Noget, vi alle kunne forholde os til, der kunne give os lidt kultur.
Forståelse for andre forhold.
Når vi er på ferie, siger vi aldrig "nej". Vi prøver det hele.
Så snart vi ankom, foreslog jeg: "Tag på gorilla trekking.
Det skal I prøve."
Hvis ikke I ved, hvad gorilla trekking er, vil jeg prøve at forklare det.
Gorilla trekking er, når man går ind i junglen,
finder, hvad der ligner gorillafodspor,
og følger fodsporene, til man finder ægte gorillaer.
Da de var solgt, sagde jeg: "Jeg tager sgu med."
Inde i mit hoved var jeg nemlig sikker på, at der måtte være glas.
Der måtte være glas.
Jeg havde aldrig set gorillaer uden at der havde været glas.
De sagde: "De yngste kan ikke tage med."
Så det var mig, min kone og de to ældste. Der var to andre grupper.
En hvid familie på fire og en anden hvid gruppe på fire.
Vi var 12 i alt.
Man går ind i junglen gennem parken. Parken bliver til junglen. Det passer.
Da vi nåede junglen, sluttede soldater sig til.
De havde AK-47'ere, maskingeværer og taktisk tøj.
De havde håndvåben spændt fast til benene.
Da jeg så det, havde jeg nogle spørgsmål:
"Undskyld?
Undskyld, hvad foregår der? Hvad laver de her?Hvad skal der ske?"
"Hvis gorillaerne går til angreb, skal de skyde dem ned."
"Når du siger… Hvad gør de? Slår de på glasset? Kan de knuse glasset?"
Ingen svarede, så jeg gik ud fra, det måtte være dét.
Da fik vi selskab af en guide ved navn Antoine.
Antoine var en mand, som havde viet sit liv til gorillaer.
Han vidste absolut alt om gorillaer.
Antoine var en sort mand, som jeg ikke ønskede hvide mennesker skulle se.
Jeg havde aldrig set et menneske være så lig en gorilla.
Det lyder sikkert skørt, men lad mig forklare.
Antoine fortalte os, hvad vi skulle gøre, når vi mødte gorillaerne.
Dette er ordret, hvad han sagde til os: "Okay, hør efter.
Regel nummer et. I må ikke se gorillaen i øjnene.
Hvis gorillaen ser på jer, ser I ned. I underkaster jer.
I underkaster jer, for I har ingen magt. Gorillaen har magten.
I har ingen magt. I er magtesløse sammenlignet med gorillaen.
I ser ned og viser gorillaen, at han har magten, og at I ingen magt har.
I er magtesløse.
Regel nummer to: I skal blive ét med gorillaen.
I skal gøre som gorillaen."
Han begyndte at forvandle sig til en gorilla der på stedet.
Jeg troede ikke mine egne øjne.
Det gik mig på, at en sort mand teede sig som en gorilla foran alle.
De hvide tog noter, skrev en masse ting ned.
Jeg blev vred: "Hvad skriver I?" Hun tyssede på mig: "Hør efter."
"Hold kæft. Sig ikke, jeg skal høre efter. Hvad skriver I i den bog?"
Antoine blev ved…
Han hoppede op og ned, slog ned i jorden.
Da han var færdig, så han på min søn: "Prøv du."
Jeg sagde: "Det gør han fandeme ikke!
Min søn skal ikke te sig som en gorilla foran disse hvide mennesker,
så hans liv bliver ødelagt som Jordan-drengenes.
Det gør du ikke mod min søn.
Det gør du sgu ikke mod min søn!"
Han sagde: "Som du vil."
Han løb hen til et træ, bed barken af
og slikkede sukkeret under den.
"Gorillaer elsker sukker. I skal også elske sukker."
Han tog noget eukalyptus fra buskene og begyndte at gnide det på hele kroppen.
"Gorillaer elsker lugten af eukalyptus. I skal også lugte af eukalyptus.
Vi går nu." Han løb ind i junglen.
Pis!
Vi var nødt til at følge efter ham.
Vi vandrede i junglen. Jeg sværger, det passer.
Efter 15-20 minutter stoppede han: "Stop."
Han sagde: "De er her."
Jeg spurgte: "Hvor er glasset? Hvor stiller jeg mig om bag glasset?
Hvor er glasset?"
Jeg så til venstre.
Mellem syv og ni hungorillaer kom ud af en busk.
De gik på to ben. De travede fandeme ud.
Jeg havde aldrig set noget lignende. Jeg underkastede mig.
Jeg lagde mig ned: "Jeg underkaster mig."
Antoine prøvede at få mig op: "Kevin, rejs dig op."
Jeg sagde: "Nej, slip mig. Jeg har ingen magt. De har magten.
Jeg har ingen magt. Jeg er magtesløs. De har magten."
Jeg så, at min kone havde telefonen fremme med blitzen tændt.
Hun prøvede at filme det. Jeg slog hende: "Ned med dig.
Kom ned. Underkast dig.
Vi har ingen magt. De har magten. Vi er magtesløse."
Der var nu 15 af dem. En hel familie. En masse niecer, nevøer, tanter og onkler.
De røvhuller gik rundt omkring os. Det skete alt sammen så hurtigt.
En gorilla rørte min pande. Han slog ikke, men han trak min pande tilbage
og fik mine øjne til at åbne sig mere end nogensinde før.
Jeg havde så meget hvidt i øjnene.
Mens han gjorde det, så jeg en soldat.
Han stod lige der. Jeg sagde: "Skyd den! Hvad fanden laver du?
Skyd den! Dette er tydeligvis et angreb!
Han prøver at rive min pande af."
Gorillaerne blev ved med at boltre sig, men vi så på.
Uden grund rejste de sig alle op og løb ind i junglen.
Antoine stod op og sagde: "Er det ikke smukt?
I har været vidner til gorillaernes liv.
Nu sporer vi dem, så vi kan se, hvordan gorillaerne lever.
Vi følger efter dem."
Jeg sagde: "Fandeme nej.
Jeg følger ikke efter nogen gorillaer. Jeg tager tilbage.
Min familie og jeg går tilbage sammen en soldat,
som gør sit arbejde. Ikke som krysteren der.
Du er en kælling. Ja, du er. Han prøvede at flå panden af mig!"
Han sagde: "Kevin, I må gå turen færdig." Jeg: "Nej, jeg går tilbage."
Han: "Åh nej, chefen." Jeg: "Godt. Jeg taler med din chef.
Jeg kan ikke lide den måde, du har behandlet os på."
Det er sandt. Jeg så til venstre.
En ægte silverback gorilla kom frem af de samme buske.
Åh gud. Når jeg siger en ægte silverback gorilla,
mener jeg en kæmpe børge. Lutter bryst, ingen ben.
Den gorilla havde aldrig trænet ben. Kun bryst.
Hvis en gorilla kom i fængsel, ville den se sådan ud.
Jeg havde aldrig set noget lignende.
Han kom ud, rørte ved et træ. Træet faldt. Træet lå på jorden.
Jeg kunne ikke tro, jeg stod foran en ægte silverback gorilla.
Jeg var helt lamslået.
Alle andre lå på jorden og havde underkastet sig.
Jeg var den eneste, der stod op og så på den.
Endelig fik min søn mig ud af dvalen. Han rørte mit ben to gange.
Jeg vendte mig om, og han sagde: "Farvel, far." Jeg sagde: "Hvad fanden…
Hvad mener du?" Åh gud.
Åh nej. Da gik det op for mig.
Jeg havde brudt regel nummer et, som var:
"Se ikke silverbacken i øjnene." Jeg havde set den lige ind i øjnene.
Nu var jeg bange. Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre.
Jeg ville spørge Antoine til råds.
Da jeg vendte mig for at tale med ham, var Antoine væk.
Han løb, som jeg aldrig har set nogen løbe i mit liv.
Han havde fingrene fuldstændig lukkede. Skiderikken pilede afsted.
Han snittede vinden, som var den kage.
Jeg havde ingen udvej. Det, der måtte ske, måtte ske.
Jeg så på silverbacken, og den så på mig. Jeg har aldrig været en kryster.
Og jeg ville ikke blive det. Det, der måtte ske, måtte ske.
Mens jeg så på den, slog den sig på brystet. Sådan her…
Når gorillaer slår sig på brystet, viser de, hvor stærke de er.
De vurderer, hvem der er stærkest, før de slås.
Og når to silverback-gorillaer slås, mister den, der taber slåskampen, alt.
Man mister sin kone og sine børn.
Taber man en kamp som silverback, går man væk uden noget.
Man må starte forfra. Man har intet.
Derfor havde han så mange børn og koner. Han havde banket en masse silverbacks.
Jeg har et spørgsmål til jer. Svar ikke nu. I kan svare senere.
Er det virkelig et tab? Hvis vi slås… Ikke? Hør her.
Hvis vi slås, og jeg taber, skal du så tage min kone og børn,
og du går den vej, mens jeg går den vej gratis?
Er det dét, du siger? For det lyder ikke som et tab.
Så jeg så på silverbacken. Han så på mig.
Det, der måtte ske, måtte ske. Jeg nægtede at slå mig på brystet.
Jeg gjorde, hvad enhver ville have gjort.
Hvem som helst havde gjort det samme i den situation.
Jeg så den lige i øjnene og gjorde, som Antoine havde sagt.
Jeg sprang op, slog i jorden.
Jeg bed barken af træet, tog eukalyptussen og gned den i røven.
Jeg fortæller det kun, fordi jeg ved, at de hvide mennesker filmede det hele.
Det kommer helt sikkert på internettet, så I skulle høre det fra mig først
og forstå, at det var for at redde min familie.
Jeg lærte en vigtig lektie den dag: Jeg skulle have taget den anden pikpille.
Jeg skulle have valgt Silverback 45 Pro. Det er den stærkeste.
Miami, I er et skønt publikum. Tusind tak, fordi I kom.
Jeg hedder Kevin Hart, og jeg elsker jer. Godnat.
SKREVET OG FREMFØRT AF KEVIN HART
Tekster af: Anna Jennifer Christiansen