Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Hyvät naiset ja herrat, antakaa aplodit Kevin Hartin Acting My Agelle.
Kyllä.
Haluan aloittaa sanomalla, että olen todella hyvällä tuulella.
Koska elämä on nyt niin hyvää.
Vaimo on onnellinen. Lapset ovat onnellisia.
Suhteeni sukuuni on parempi.
Viime aikoina olen saanut perhejuhlat vastuulleni.
Minä järjestän suvun tapaamiset.
Sukukokoukset, juhlat, illalliset, kaikki menee kauttani.
Valehtelisin, jos sanoisin, ettei se ole ärsyttävää, koska voi olla.
Sukulaispoikani sanoi, että hän haluaa kertoa perheelle jotain.
Hän pyysi kokoamaan kaikki yhteen. Lupasin järjestää.
Soitin kaikille. Tapasimme ravintolassa. Varasin meille kabinetin.
Kun saavuimme, poika nousi pystyyn.
"Kutsuin kaikki, koska kerron olevani homo."
Se oli nopeaa.
Hän ei edes antanut meidän istua syömään.
Kun hän sanoi sen, kaikki olivat vaan hiljaa.
Mietin, että jonkun pitää sanoa jotain ja murtaa jää.
Koska olen nyt vastuussa, minun piti sanoa jotain.
Tokaisin: "Kuule. Voin puhua koko suvun puolesta." Vai mitä?
Meidän kaikkien. "Kun sanon, että me perheenä…
Voin sanoa… Kuule.
Voin sanoa, että me…
Me tiedämme."
Kukaan ei järkyttynyt.
Se tieto ei järkyttänyt ketään.
Kun hän kertoi siitä, hänellä oli niskalenkkitoppi.
Tekstinä oli: "Peppureikäni on ruskee."
Totta helvetissä olet homo. Okei?
Emme välitä. Perheesi rakastaa sinua.
Täti yritti ratsastaa samalla aallolla:
"Kun kerran olemme rehellisiä, kamppailen painoni kanssa.
Taidan kärsiä liikalihavuudesta."
Taas hiljaista. Kukaan ei sanonut sanakaan.
Pohdin, että taas pitää murtaa jää ja sanoa jotain.
Totesin: "Pat, paina lihava perseesi penkkiin." Niin minä sanoin.
"Lihava perse penkkiin.
Se ei ole tuoreeltaan lihava vaan sama vanha."
Pat on ollut lihava lapsuudestani asti. Se on se sama vanha lihava perse, Pat.
Lihava perse penkkiin. Ei se liikalihavuutta ole.
On vaikeaa pitää suku kasassa.
Se vaatii työtä ja kärsivällisyyttä.
Jopa kotona. Olen neljän lapsen isä. Olen puhunut heistä aina…
Minulla on paineita julkkisisänä.
Olen rehellinen. Aiheutan paineet itse.
Tiedättekö miksi? Koska tuntuu, että ainakin yhden lapsen on menestyttävä.
En odota neljän suoraa.
Jokainen, jolla on neljä lasta tai yli,
tietää, kuka lapsista menestyy ja kuka ei. Kyllä sen tietää.
Kyllä sen tietää. "Tämä tyyppi tässä…
Takuurahat valmiiksi tätä varten."
Tiedättekö? En halua kasvattaa nollaa.
En halua olla julkkis, joka kasvattaa nollaa. Julkkiksilla on sellaisia lapsia.
He kasvavat, eivätkä tee mitään resursseilla, joita käden ulottuvilla on.
En halua sitä. Haluan heidän hyödyntävän mahdollisuuksiaan.
En halua kasvattaa nollaa.
Kerron julkkiksista, jotka kasvattavat nollaa. Ette näe asiaa kuten minä.
Voin kertoa. En välitä. Olen rehellinen.
Tämä on yksi syistä, miksi vein puhelimenne.
Jotta voin rehellisesti kertoa, miltä tuntuu.
Jos kerrotte jollekin, kiellän sen.
Kerron teille, kuka kasvatti nollan.
Michael Jordan.
Michael Jordan kasvatti nollan.
En välitä, mitä sanotte. Hän tietää sen saletisti.
Luuletteko, ettei Michaelia riso,
kun hän näkee Dell Curryn juhlivan katsomossa Steph ja Seth Curryn kanssa?
Oletteko nähneet Delliä katsomassa peliä?
Dell huutaa: "Katsokaa poikiani NBA:ssa!"
Michael voi vain katsoa sohvalla istuvia -
Marcusta ja Jeffreyä. "Katsokaa näitä tyhjäntoimittajia.
Istutte kehittelemässä erilaisia Jordan-väriyhdistelmiä -
ja pelaatte Fortnitea joka helvetin päivä."
Tämä on myös hyvä hetki kertoa, että minä ja Michael emme tule toimeen.
Nämä jutut tulevat oudosta paikasta.
Michael ei ole pitänyt minusta vuosiin.
Hän on vihoitellut minulle, koska järjestin vuosia sitten tapahtuman,
josta hän myöhästyi.
Kommenttini olivat valmiina.
En tiedä, mistä ne tulivat, mutta iskin nopealla.
Se oli nopea, muttei ilkeä.
Kaikki tietävät, että Michael Jordanilla on kamala maku.
Olen nähnyt kamalimpia farkkuja hänen päällään.
Valtavat takataskut. Tosi suuret takataskut.
Takataskuun mahtuisi Dellin tietsikka.
Jumalauta, Mike. Onko takataskussasi Dellin tietsikka?
Jumalauta, Mike. Onko siellä modeemi?
Hän tuli myöhässä. Heitin nopean.
"Michael pukeutuu kuin raskaana oleva lesbo." Mistä se tuli?
Housut olivat korvissa. Rinta peittyi.
Pikkuinen pötsi törrötti edessä.
En ole puhunut hänelle sen jälkeen.
En välitä yhtään. En välitä siitä, kuka pitää minusta.
Tässä iässä minua on vaikea ärsyttää.
Olen 45. Mitä vanhemmaksi tulee, sitä vähemmän välittää.
Se on totta.
Mitä vanhemmaksi tulee, sitä vähemmän välittää.
Jos kyse ei ole perheestäni tai elämässä etenemisestä, ei saa huomiotani.
En ole sama mies kuin ennen. Minä ja ystäväni olemme muuttuneet.
Muistan, millaisia olimme ennen. Puhuimme samaa paskaa joka päivä.
Missä muijat? Missä klubit, missä drinksut?
Missä drinksut, klubit? Missä muijat, missä klubit?
Joka päivä.
Neljävitosena on erilaista. Puhumme vammoista ja lääkkeistä.
Tämä on nyt tosipuhetta.
Neljänkympin jälkeen on pysyvästi loukkaantunut.
Aina joku paikka sattuu, mutta syy on mysteeri.
Joka keskustelu alkaa kysymyksellä -
vammasta, jonka synnystä ei ole muistikuvaa.
"Pistin niskani paskaksi. En tiedä, mitä tein sille."
Kaikki välittävät vammoista 40:n jälkeen. Apua tarjotaan.
"Mitä teit?" "En tiedä, mitä tein.
Taidan katsoa liikennemerkkejä liikaa, koska seuraan niitä näin."
Kaikki haluavat neuvoa, luulevat olevansa lääkäreitä.
"Syö kurkumaa ja kalaöljyä.
Hiero kalaöljyä niskaan. Syö ruokalusikallinen valkosipulia.
Haukkaa sipulia. Vasen jalka kuumaan veteen.
Pidä se siellä kymmenen minsaa." Vampyyrikö olen? Mitä meinaat?
40:n jälkeen pysyy loukkaantuneena.
Hullua siinä on se, ettei koskaan palaudu täysin kuntoon.
Jokainen vamma vie palan mukanaan.
Koskaan ei palaudu täysin kuntoon. Tässä todiste. Käsivarteni.
Suoraan ylöspäin. Näettekö tämän? Suoraan ylös.
Ei tällä puolella. Siinä se on. Siinä.
Näytin lääkärille. Hän käski käyttää toista puolta.
Sanoin: "Korjaa se!
Olen epätasainen. Korjaa se, hitto vie!"
Olen kateellinen nuorille sukupolville. Kun nuoriin sattuu, he jatkavat matkaa.
Pelasin koripalloa lasten kanssa.
Yksi nyrjäytti nilkkansa. Nilkka kosketti maata. Näin sen.
Nilkka nyrjähti. Nilkka oli kentässä.
Sanoin, että tuo murtui varmasti. Tiedän, että hän mursi nilkkansa.
Tiedättekö, miten hän korjasi sen?
Hän kumartui, sitoi kengän tiukasti kiinni, hyppäsi pystyyn.
Totesi olevansa kunnossa.
"Pelaan pelin loppuun." Minä siihen: "Vai että loppuun!"
Sellaista ei voi tehdä 40:n jälkeen.
Jos nilkka nyrjähtää ja koskee kenttää, jatkossa kävelee buutsi jalassa.
Silloin saa sen hiton buutsin.
"Mitä kuuluu?"
"Hitto vie, Joe!
Luulin, että nyrjäytit nilkkasi." "Samoin.
Menikin nivelkierukka ja Akilles.
Iskias puhkesi. Olen penkillä kahdeksan kuukautta."
"Kahdeksan kuukauttako?
Kahdeksan kuukautta! Jumalauta, Joe!
Et edes pelannut!"
"Niinpä. Istuin kuulemma liian nopeasti.
Älkää enää istuko nopeasti. Hidastakaa tahtia."
"Jumalauta, Joe." On liian helppo loukkaantua.
Ihmiset eivät ymmärrä, kuinka helppoa on loukkaantua.
Kävelin tässä portaita alakertaan. Liu'uin kolme vikaa askelta.
En kaatunut. Liu'uin kantapäällä. Tiedättekö, kun käy niin?
Tiedätte kai, kun käy niin, ja miettii, että voi ei?
Pelästyin ihan helvetisti.
Kaatuisin muuten paljon mieluummin.
Koska jos kaatuu, se on ohi. Tämä paska, jolloin miettii…
Sitä miettii, kuinka paha kaatuminen on.
"Halkaisen kalloni tähän askelmaan."
Siinä satuttaa muitakin. Työnsin erään vanhan tädin portaita alas.
Menin paniikkiin.
Kuulin vain…
Portaat ovat vaarallisia.
Miksi tarvitsemme niin monet?
Helvetisti portaita joka paikassa.
Ylöspäin pärjään. Ongelma on laskeutuminen.
Vanhempana alkaa pelottaa. Olin poikani kanssa.
Poikani meni portaita alas. Tämä poju loikki portaat alas.
Hän on joku pirun Kostaja. En ole nähnyt parempia polvia.
Millaiset polvet pojallani on?
Laskeudun portaita sivuttain. Vanhemmiten polvet muuttuvat.
Mene vain. Onko kiire? Kierrä minut.
En satuta itseäni hoppuillessani. Ole hyvä.
On liian helppoa loukkaantua.
Jalkani lipesi taannoin suihkussa. Voi hyvää päivää.
Pelästyin helvetisti. Jalkojen välillä oli etäisyyttä.
Jalkojeni välillä ei ole ikinä ollut niin pitkää väliä. Luoja sentään.
Sitä ei kunnioita niitä kohtia, joista suihkussa saisi otteen -
ennen kuin niitä tarvitsee.
Suihkussa olevia kahvoja ei ymmärrä ennen kuin niitä tarvitsee.
Liukastuin, melkein halkaisin kalloni ja tarrasin kahvaan.
"Kiitos, pikku-jäbän-hengenpelastaja-kahva."
Niin.
Se se on. Pikku-jäbän-hengenpelastaja-kahva.
Hauska juttu on se, etten osunut isoon. Tavoittelin isoa.
Huitaisin ohi. Piti tarttua pienempään.
Jösses. En tiennyt, että siksi kahvoja on kaksi.
Pelkään kaatuvani suihkussa.
Se on pahimpia mahdollisia vammoja.
Suihkussa kaatuminen. Luojan pyssyt. Tätä pelkään.
Pelkään kaatuvani niin, etten voi liikkua ja että kaadun suihkupään alle ja vesi…
Vesi jatkaisi tuloaan,
ja minun pitäisi taistella sen alla hengestäni kuusi tuntia.
Kuusi tuntia olisin…
Niin minut löydettäisiin.
Muna pienenä, koska olisin ollut kuusi tuntia vedessä.
Luoja. Voitteko kuvitella?
Tekisin kuolemaa. Viimeisenä kuulisin: "Yök, katso hänen munaansa."
Helvetti sentään.
Ampukaa nyt.
"Miksi hänen munansa näyttää tuolta? Yök!"
Pesulappu törröttäisi perseestä, koska sen pesin vikana.
Pieniä paskanpaloja lapussa.
"Yök, lapussa on paskaa.
Pieni paskaperseinen pikkumunainen mies. En koske."
Teen kuolemaa.
Tiedättekö, miksi mietin näitä? Viimeisimmän vammani takia.
Viimeisin vammani sekoitti elämäni.
Mursin munani. En osaa selittää sitä toisin.
Olen rehellinen. En salaa täällä mitään.
Loukkasin itseni kisassa. En radalla.
Siellä ei juostu nauhan läpi ja jaettu palkintoja.
Kaksi humalaista jäbää juoksi tiellä aamuyöllä.
Kisasin muuten vain entisen NFL-keskushyökkääjän kanssa.
Se oli spontaani juttu grillijuhlissa. Kuulin hänen puhuvan baaritiskillä.
Hän puhui jenkkifutiksesta ja kuinka kaipasi sitä.
"Elämä ei ole samanlaista ilman. Tekisin mitä vain palatakseni kentälle.
Menetin osan itsestäni, kun lopetin. Peliä on ikävä."
Sanoin ilman syytä: "Päihitän sinut juoksukisassa."
Hän kysyi, haluanko tosissani kisata.
Sanoin, että nyt kisataan.
Hänelle passasi.
Sivuutin niin monia merkkejä,
jotka sanoivat: "Kevin, älä lähde kisaan."
Eka merkki oli hänen venyttelynsä verrattuna omaani.
Hän tiesi monta venytystä. Hän teki syviä lantiotaivutuksia.
Hän teki kaikenlaisia nivusjuttuja, polvijuttuja.
Sanon näitä jätskikauhoiksi, mitä lie ovat.
Hän teki peppupotkuja. Hän venytteli viisi minsaa.
Menin paikalle ja ravistin jalkojani kahdesti. "Mennään.
Mennään!"
Pahinta neljänkympin jälkeen on samanikäiset kaverit.
Yli 40-vuotiaat kaverit ovat kamalia, koska vaikka päättäisi mitä,
he tukevat ja lähtevät mukaan.
Kun ravistin jalkojani kahdesti, kaverini huusivat mukana.
"Näytä sille, Kev!"
Aioin näyttää närhen munat.
Sanoin heti alkuun: "Olet ammattilainen ja taidat tekniikan.
Sen vuoksi uskot olevasi etulyöntiasemassa, mutta et ole.
Lahjakkuuteni ja luonnollisen juoksutaitoni vuoksi saan sinut kiinni."
Tämä on salaisuuteni.
Salaisuuteni on se, että pidän sormet yhdessä -
ja minä… Hetkinen.
Salaisuuteni on se, että pidän sormet yhdessä -
ja leikkaan tuulen läpi näin.
Tuuli on kuin helppo nakki. Kun juoksen, leikkaan!
Kaikki saavat palan, kun juoksen.
Muut juoksevat sormet auki. Keräävät tuulta.
Katsokaa nyt kaikkea tätä tuulta.
Ei minulla. Katsokaa.
Lähetimme pojan korttelin päähän. Hänen piti pitää kädet näin.
Kun poika laski kätensä, oli aika kisata.
Olimme lähtöviivalla. Hän osasi tekniikan. Tiesin sen.
Hänellä oli toinen käsi alhaalla ja tämä käsivarsi ylhäällä. Pää oli näin.
Lähtöasentoni oli katujäbän asento.
Silloin ei… Silloin yrittää vain yllättää toisen. Siinä kaikki.
Luoja. Pikku poika oli korttelin päässä.
"Paikoillenne, valmiit…" Kädet putosivat. Oli aika juosta. Hän sai hyvän lähdön.
Kun juoksen, aloitan pää alhaalla.
Aloitan pää alhaalla ja nostan sen lopulta pystyyn.
Aina, kun nostan pääni, olemme joko rinta rinnan -
tai olen hieman edellä. Aina.
En ole ikinä kisannut olematta rinta rinnan tai hieman edellä.
Nyt kun nostin pääni, näin ekaa kertaa hänen takaraivonsa. Eikä.
Olin häviöllä. Eikä. Jokin oli pielessä. Varmasti.
En voisi mitenkään hävitä. Jokin oli vialla.
Katsoin sormiani. Ne eivät olleet yhdessä.
Ne piti sulkea.
Mitä vanhempi on, sitä enemmän ääntelee juostessa.
Kaverini kannustivat minua.
"Nosta polvia ylös, Kev. Kisa on tiukka. Rullaavaa."
"Vittu, yritän!"
En saavuttanut. Kahdeksan askelta jäljellä. Puhuin itselleni:
"Anna mennä, Kev. Polvet ylös. Käännä tilanne. Anna mennä!"
Toka vikalla askeleella tunsin sen.
Tunsin sen.
Tiedättekö, miltä se tuntui?
Kuin munani olisi lentänyt kropastani pensaaseen.
Lopetin juoksemisen heti.
Ilmeeni kertoi loukkaantumisesta, ja sitten otin katsekontaktin.
Valmentajani tiesi heti. "Kaikki okei?" "Ei tosiaan. Olen paskana."
Siitä, ketä pyytää apuun, tietää, kuinka loukkaantunut on.
Kaikki kaverini olivat siellä.
"Käykää hakemassa vaimoni. Heti paikalla."
Kun pyytää vaimoa, haluaa asiat järjestykseen.
Silloin pistetään nimiä papereihin. Rahasto, testamentti, aivan sama.
Munani on pensaassa. En halua elää.
En elä ilman munaa. Munani on pensaassa.
Joku haki vaimoni. Hän kävi kuumana, asenne oli kova.
Pää heilui sivulta toiselle.
Hän kysyi heti: "Mitä sinä typerys nyt olet tehnyt?"
"Tee palvelus. Etsi munaani tuolta pensaasta."
"Mitä?"
"Katso pensaasta, josko näkisit munaani!"
"Munasi ei ole pensaassa." "On se!"
Koska olen pieni, hän tarttui minuun. "Munasi on tässä näin. Tunnen sen tässä."
"Mahdotonta. Se on pelkkää kulkusta. Tunsit vain ne.
Munani on pensaassa. En kinaa kanssasi siitä, missä munani on.
Soitan lääkärille." Sanoin, että tilanne on paha.
"En voi kävellä. Munani saattaa olla pensaassa.
Otin kuvan pensaasta, jos se pitää etsiä, koska vaimo ei auta etsimään."
Tulen sairaalaan takakautta.
Kukaan ei saanut nähdä. "Hakekaa paarit. En voi kävellä."
Lääkäri lupasi auttaa. Tämä on tositarina.
Kaverit nostivat minut autoon. Ajoimme sairaalalle. Pahin painajaiseni.
Se oli kuin huonon sairaalasarjan jakso.
Minut nostettiin paareille ja kiidätettiin sairaalan läpi.
He leikkasivat housuni lahkeesta auki ja sanoivat järjettömiä sairaalalauseita.
"Kolme TCE:tä ja kahdeksan SUV:tä."
Ei hajuakaan, mitä he selittivät.
Joku huusi: "Käydään magneettikuvassa, jotta tiedämme tilanteen."
En tiedä, miksi en kestä magneettikuvausta.
Mutta valehtelen siitä joka kerta.
Minut laitettiin koneeseen. Lääkäri kysyi, olenko valmis.
"Ilman muuta. Kone käyntiin." Hän sulki oven. Sitten alkoi piippaus.
Sekosin täysin.
Laitoin kädet lasille ja sanoin: "He yrittävät viedä DNA:tani."
Sekosin aivan täysin.
Minut piti nukuttaa.
Minut nukutettiin. Heräsin. Lääkäri oli rehellinen.
"Kevin, kävi, mitä pelkäsitkin. Satutit itsesi aika pahasti.
Revit molemmat lähentäjäsi."
Vittu!
Revinkö molemmat?
Välittömästi oikeita kyyneliä. Itkin. Olin täysin sekaisin.
Itkin, koska en tiennyt, mistä oli kyse.
En ollut kuullut sitä, joten oletin pahinta.
"Mitä? Eikö minulla ole munasarjoja? Veitkö munasarjani, paskiainen?
Veitkö munasarjani?"
Se oli surullinen päivä.
Sain sinä päivänä pyörätuolin.
Olin pyörätuolissa kuusi viikkoa.
Sain sairaalan pyörätuolin, joka on ehkä huonoin pyörätuoli.
Se on sellainen taitettava. Se pitää taitella.
Mutta on oltava hiton vahva. On todella…
Sen saa auki vain lyömällä istuinta.
Jarrut ovat pyörien takana. Jarruja pitää painaa tosi kovaa.
Arvostan pyörätuolia käyttäviä paljon enemmän.
Sanoin enemmän. Olen aina kunnioittanut heitä.
Nyt kunnioitan enemmän.
Kyse on pyörätuoliavustajasta.
Jos saa huonon, elämä pyörätuolissa voi olla paskaa.
Avustajan on oltava hyvä. Omani oli kamala. Kamala.
Eka avustajani oli kamala.
Eka avustajani oli vaimoni. Kamala narttu työntäjänä.
Niin se vaan oli. Olen rehellinen.
Eka päivä pyörätuolissa. Hän työnsi minut ikkunalle kotona.
Lukitsi takajarrut ja sanoi palaavansa.
Hän jätti minut siihen seitsemäksi tunniksi.
Seitsemäksi! En tiedä, milloin viimeksi katsoitte ikkunasta niin kauan,
mutta näin sinä päivänä kaiken.
Se oli kuin musta jakso Miseryä. En tiennyt, mitä oli tekeillä.
Kusin ja paskoin housuun. Kukaan ei vaihtanut vaippaa. Mitä hittoa?
Pyörätuolissa oli rankkaa. En halunnut enää vaimoani.
"Haluan poikani nyt.
Haluan käyttää poikaani. Hän on parempi avustaja."
Poikani ei ollut parempi. Hän leikki liikaa.
Poikani työnsi pyörätuolin pitkälle eteensä.
Sitten hän juoksi, hyppäsi perään ja keuli tuolilla.
Mikään ei pelota kuin se, että joku työntää pyörätuolia,
josta päästää irti, ja tuolissa olija näkee liikenteen. "Hei!"
Niin ymmärsin, miksi pyörätuolissa käytetään hanskoja.
Luulin, että he olivat uhmakkaita ja kyllästyneet muihin.
Panikoin liikenteessä. Yritin pysäyttää pyörät paljain käsin.
Poltin reiän kämmeneeni, ja kun niin kävi,
kadun toisella puolella oli mies pyörätuolissa.
Hän käski hankkia hanskat.
Kotona sanoin vaimolle, että tarvitsen hanskat.
"Poltin reiät kämmeniini. Tarvitsen hanskat."
Hän sanoi, ettei ole hanskoja, mutta yläkerrasta saisi tumput.
Hain ne. Menimme illalla ulos. Näin saman hanskoista vinkanneen miehen.
Yritin osoittaa rakkautta. "Kiitos huolenpidosta,
kun neuvoit suojaamaan käteni. Se merkitsee paljon, että pidämme yhtä."
Tämä on kuulemma epäkunnioittavaa pyörätuoliyhteisössä.
Tämä tarkoittaa jotain. Hän suuttui. "Et laita peukaloasi -
jonkun perseeseen täällä." Kysyin, mitä hän oikein selittää.
"Kukaan ei tunge peukaloa perseeseesi." "Sanon kiitos rakkaudesta. Kiitos."
Hän kysyi, että luulenko tätä peliksi, ja lähti hyökkäykseen.
Se oli eka pyörätuolitaisteluni. Se oli uusi kokemus.
En tiennyt, mitä tehdä, koska poika oli lukinnut jarrut.
Minun piti valmistautua iskuun. Olin… Katsoimme toisiamme silmiin.
Hän iski minut alas tuolista. Jessus!
Nousin ylös vihaisesti. "Miksi törmäsit noin?"
Ihmiset katsoivat. Joku huusi: "Tuo feikkaa. Jalat liikkuvat."
Selitin, etten feikkaa. "Minut kaapattiin. Munasarjat vietiin.
Et tiedä, millaista on, kun niitä ei ole. Minulla ei ole munasarjoja."
Te nauratte, mutta tämä on elämääni.
Aloin kävellä 6,5 viikon päästä. Kävellä.
Jos olemme tänään rehellisiä, mielessäni käväisi ajatus.
Kun kävelin, tajusin, että kuuteen viikkoon -
munani ei ollut ollut kertaakaan kova. Tämä tarina on tosi. "Voi luoja.
Onko elämäni nyt tätä? Voi luoja. Entä jos tämä on nyt uusi normini?
Entä jos vaimo haluaa naida, enkä voi, koska munani ei toimi?"
En ole usein ahdistunut, mutta kun olen, olen kunnolla.
Tuntui, että ahdistaa. Syöksykierre alkoi.
Olin syöksykierteessä.
Kävin ostamassa munapillerin.
Totta se on. En häpeä yhtään sitä, että myönnän ottaneeni munapillerin.
Jokaisen miehen pitäisi ottaa kerran munapilleri.
Sitten munapillerimunalla voisi iskeä rouvaa. Näin on.
Rouvalle ei pitäisi kertoa munapilleristä.
Vaimoni ei tiedä, että otin munapillerin.
Hän tietää siitä, kun näkee tämän. Aiemmin ei ole tiennyt.
Munapilleristä täytyy ymmärtää sen taustalla olevat säännöt.
Sopivasta munapilleristä saa irti kolme hyvää päivää.
Ykkössääntö on, ettei sitä pidä uskoa.
Ymmärtäkää se, jätkät. Älkää uskoko sitä. Se et ole sinä.
Se on se munapilleri. Ymmärrättekö? Se ei johdu itsestä.
Se on munapilleri.
Älä yritä yhdistää tavallista munaa munapillerimunaan.
Ne ovat kaksi eri versiota. Silloin rupeaa vaan harmittamaan.
Se vaikuttaa itsetuntoon. On osattava hajottaa päivät osiin.
Ykköspäivänä tärkeintä on valmistella ja luoda perusta.
Sinä tiedät, mitä kropassasi on. Hän ei.
Sitten alkaa suunsoitto.
"Kävelet ympäriinsä ja poljet jalkaa. Sitä saa, mitä tilaa.
Taisit unohtaa, kuka olen ja mihin pystyn. Heitän kohta perseesi ilmaan.
Jos leikit kanssani, tunnet tuulahduksen menneistä."
"Ihan sama, Kevin. Puhut aina paskaa."
Ekana iltana teet sen, minkä lupasit. Tarjoilet parasta munapillerimunaa ikinä.
Kakkospäivä tuo jatkoa. "Mitä sanoin tekeväni?
Mitä sanoin? Pystyn siihen milloin haluan. Se on kuin valokatkaisin, jota hallitsen.
Et saa sitä munaa aina, koska et osaa käyttäytyä. Siksi.
Jos käyttäydyt, saat sitä munaa usein."
"Käyttäydyn kyllä.
Kerro, mitä pitää tehdä. Käyttäydyn."
"Aloita pitämällä suu kiinni."
Munapilleri tekee kaikista eri miehen.
Sitä ei ole sama versio itsestä pillerillä ja ilman.
Suunsoittokin on erilaista.
Sitä puhuu paskaa, johon ei tiennyt kykenevänsä.
"Mikä nimeni on?" "Kevin."
"Ei! Koko nimeni syntymätodistuksesta?"
"Kevin Darnell Hart."
"Joo!
Mikä on sosiaaliturvatunnukseni?"
"Mitä? En edes tiedä."
"Sosiaaliturvatunnus. Muuten otan tämän munan ulos."
"Ei. Älä ota munaa ulos.
Voi luoja.
1743222."
"Joo!
Käsi pystyyn, jos rakastat tätä munaa." "Rakastan tätä munaa."
Sitä ei voi seurata normimunalla.
Se alkaisi harmittaa.
Hän iskee heti lähdössä palleaan. Heti kun sen laittaa sisään.
"Onko se kova? Se ei tunnu samalta kuin eilen."
"Mitä sanoit, muija?
Mitä oikein sanoit?" "Se ei tunnu samalta kuin eilen.
Siinä ei ole samaa määrää verta kuin eilen.
Sanoit, että jos käyttäydyn, saan sitä munaa, ja olen käyttäytynyt.
Autan sinua saamaan lisää verta sinne.
Kevin Darnell Hart."
"Lakkaa hokemasta koko nimeäni. Miksi hitossa sanot koko nimeni?"
"17432221."
"Lakkaa hokemasta sosiaaliturvatunnustani! Onko sinulla mikki? Kenelle teet töitä?"
"Haluan sitä munaa."
"Laske käsi alas."
Nyt mentiin takaperin. Olet pehmeä. Luoja.
Olet pehmeä sessiossa rakastamasi naisen kanssa. Hitto vie!
Tämän pahemmaksi ei voi mennä.
Tämä on nollakohta, kymppitason paniikki.
On tehtävä kaikkensa session eteen. Rouvalle on tarjoiltava purista ja lotise.
Tiedätkö, mikä on purista ja lotise? Se on viimeinen oljenkorsi.
Viimeinen keino session pelastamiseksi.
Pitää puristaa tyveä, jotta verta tulisi tarpeeksi ja homma saisi sinetin.
Silloin muuttuu Transformeriksi.
Haluan vain reaktion.
"Mitä tapahtuu?" "Turpa kiinni!
En voi keskittyä."
Jokainen mies tietää kyllä. Ette vain tienneet nimeä.
Se on purista ja lotise. Olkaa hyvät.
Naiset kysyvät tänään kotona: "Puristatko ja lotisetko?"
Se tuntuu puristavalta ja lotisevalta.
Ongelmani taisi olla se, kuka munapillerini toimitti.
Se, mistä sain munapillerit. En halunnut mennä lääkäriin.
En halunnut munapillerireseptiä. Se tuntui liian aggressiiviselta.
Munapilleriresepti. Jeesus Kristus sentään.
Mitä tapahtuu, jos reseptiä ei uusita? Sitä ei voi tehdä enää.
Reseptiä ei enää saa. Lääkäri ei uusi sitä.
Se on noloa.
Millainen se keskustelu on? "Tiedän, tohtori.
En edes enää pane niin. Vannon sen. Usko pois.
Tämä on vika kertani. Älä jätä minua roikkumaan."
En näe itseäni siinä tilanteessa.
Ostin munapillerini huoltsikalta.
Se ei tapahtunut tarkoituksella. Se oli heräteostos.
Menin hakemaan bensaa ja sipsejä.
Munapillereitä oli sipsien vieressä. Tuumin, että paskat. Otin yhden heti.
Join C4-energiajuoman. Se tuntui heti.
Ongelmani oli huoltsikan myyjä.
Minulla oli kysymyksiä hänelle. Sanoin, että minulla on ahdistusta.
Kohtelin häntä kuin lääkäriä. Halusin tietää kaikenlaista.
"Anteeksi. Osaatko kertoa eroa -
Sarvikuono XL:n ja Hopeaselkä 45 Pron välillä? Mitä eroa niillä on?
Pidätkö Sarvikuonosta? Okei.
Olen allerginen äyriäisille. Onko syytä huoleen?
Eikö? Pärjäänkö? Okei.
Miltä asiakkaista tuntuu?
Onko vakiasiakkaita? Ostavatko he toistekin?
Tykkäsivätkö he ja ostavatko taas?"
Hän sanoi suoraan.
"Yksi kaveri ostaa jokaisen munapillerimme.
Hän lähtee ne takataskussaan."
Sanoin: "Vain yksi takatasku on tarpeeksi iso siihen."
Michael Jordan, senkin paskiainen.
Michael Munapilleri Jordan, senkin paskianen!
Mike tappaa minut, kun näkee tämän. En malta odottaa.
Luette vielä minun ja Miken tappelusta.
Lyön häntä takataskuun. "Haista paska, Mike.
Haista paska. Tiedän, missä tietsikka on."
Pelkään pilleririippuvuutta.
Se on todellinen pelkoni.
Koska olen 45-vuotias musta mies.
Terveys ja hyvinvointi tulevat peliin. Pitäkää huolta itsestänne.
Pitäkää huolta itsestänne, kun vielä voitte.
Älkää odottako, kunnes ette voi muuta. Menköön se perille.
Pitäkää huolta itsestänne, kun vielä voitte.
Terveys ja hyvinvointi ovat vakavia juttuja.
Huolehdin itsestäni hyvin, koska suvussani on kaikenlaista paskaa.
Paljon paskaa. Sukuni on kusessa. Kaikkea löytyy.
Diabetes, syöpä, korkea verenpaine, kihti.
Halvauksia yhtenään. Mitä mieleen tuleekin, suvussani on sitä.
En halua olla se tyyppi, joten yritän estää sen.
Yritän muuttua, jottei tarvitse tehdä sitä myöhemmin.
Niin yritän tehdä. Se on tavoite.
Minä…
Kaverini ovat ehkä maailman typerimpiä ihmisiä,
kun on kyse terveydestä ja hyvinvoinnista. Kaverini eivät kunnioita niitä.
Spank on ehkä typerin niiden suhteen.
Söimme illallista kuukausi sitten. Spank joi lasin viiniä.
Kumottuaan lasinsa hän valitti: "Viinin jälkeen huimaa.
Katseeni menee sameaksi. En tunne kättäni.
Kasvojeni vasen puoli tuntuu pitkältä.
Käsivarteni puutuu. En tunne jalkaani.
Jalkaterästä tuntuu lähtevän piikkejä."
Sanoin: "Sinulla on halvauskohtaus."
"Olen kunnossa. Juon vain kotona inkivääriolutta."
Kysyin, että mitä.
"Käyn maate ja juon inkivääriolutta."
Haluan tavata sen, joka kertoi mustille, että inkivääriolut on lääkettä.
Haluan tavata hänet, jotta voin motata kurkkuun.
Se ei ole lääkettä!
Se on jumalauta limsaa! Limsaa!
Kerronko, mitä siinä ei ole? Inkivääriä.
Aloitetaanko siitä? Inkivääriä!
Tyypeillä on pikkupulloja inkivääriolutta lääkekaapissa.
Te vitun idiootit. Se on limsaa!
Kaverit vannovat inkiväärioluen nimeen.
Vannovat. Kaverini Harryn polvet ovat olleet solmussa yli 10 vuotta.
Nivelkierukka siellä vaivaa. Tiedän sen.
Jos Harrylta kysyy, vastaus on, että hän nukkui oudosti.
Spank neuvoi juomaan inkivääriolutta. Harry kysyi, varmastiko. Tämä on totta.
Spank käski uskomaan ja juomaan.
Harry tilasi inkiväärioluen, joi sen, nousi seisomaan. "Voi paska. Joo.
Tunnen sen." Senkin valehteleva narttu.
Tunnetko muka kuplia polvessasi? Et tunne jumalauta mitään.
Hyvinvoinnissa on kyse siitä, mitä voi syödä ja mitä ei.
Se taistelu hävitään joka päivä. Osa ymmärtää sen, osa ei.
Mitä voi syödä ja mitä ei.
Vanhukset eivät välitä.
Oletteko yrittäneet oikaista vanhusta? "Isoisä, et voi syödä suolaa."
"Tiedän jo. Luuletko, että välitän sinusta tai lääkäristä?"
Eivät välitä yhtään.
Tiedän jo, mitä voin syödä ja mitä en.
Rakastan Chick-fil-A:n tulista kanaleipää. Vaikka en voi syödä sitä.
Se on paras leipä, mutta en voi syödä sitä.
Se voileipä on voittamaton. Se ei ole hävinnyt keholleni.
Aina kun syön sen, se tulee perseestäni kuin raehaulit.
Kerralla.
Siinä se on.
En edes katso taakseni sitä sotkua.
Tiedän, että siellä on hitonmoinen sotku.
Tiedättekö, mikä minua suututtaa? Pureskelen sen voileivän muusiksi.
Jotenkin se paska kokoaa itsensä ja tulee perseestäni ulos kokonaisena.
Leipä on wc-istuimen takana. Kanapihvi on lattialla.
Minun pitää koota se yhteen ja laittaa pyttyyn.
Se leipä saa haistaa paskan. Se on kävelevä persepalo.
Mitä vanhempi on, sitä vähemmän voi syödä.
Vatsa heikkenee vanhemmiten.
Ei voi syödä enää mitään. Illallisella vanhusten kanssa saa hyvät naurut.
Illallisella kuulee vanhusten kertovan tarjoilijoille, mitä eivät voi syödä.
Ihan yksinkertaisia juttuja. "Onko vedessä sitruunaa?
Pois se täältä. Jos syön sitruunaa, seuraava kuukausi on menetetty.
Paskannan päiväkaupalla, jos syön sen."
"Laittaako sitruuna paskotille?"
"Onko sämpylässä seesaminsiemeniä? Pois se täältä.
Jos syön yhdenkin, loppuvuosi on pilalla."
"Mitä?
Vuosiko? Jumalauta!"
Mutta vanheneminen on hauskaa.
En malta odottaa, että olen vanhuuden toisella puolella.
Täytyy vain tietää, millainen vanhus haluaa olla.
Tiedän, millainen vanhus haluan ja millainen en halua olla.
Olen puhunut perheeni kanssa. Jos pääsen tietylle tasolle, en halua enää elää.
En halua tähän pisteeseen, jossa olen…
Jossa näyttää aina siltä, että joku kutsui nimeä.
En halua elää. Jos pääsen sinne, pitää muistuttaa, mistä ennen pidin.
"Isoisä, haluatko pannukakkuja?" "En halua." "Mutta tykkäät niistä."
"Aivan. Tykkään niistä."
Viekää minut saunan taa. Ampukaa päähän.
En halua ooata ihmisiä kuoliaaksi.
Jonkun on lopetettava se jätkä.
En halua vanhukseksi, joka tarvitsee pillerilaatikkoa.
En halua sitäkään. Sitä pitkää pillerilaatikkoa viikonpäivillä.
Kuolen mieluummin.
Kuolen mieluummin kuin vedän sen taskustani illallisella.
"Voi pojat.
Tietääkö kukaan, mikä päivä on?
Torstaiko? Voi ei. Luulin tiistaiksi."
Ampukaa minut.
En halua olla täällä.
Jos en voi puhaltaa kynttilöitä synttärikakusta,
en halua olla täällä.
Se on pahinta, mitä vanhukselle voi tehdä. He täyttävät 83 tai 85.
Heille ostetaan jättikakkuja, joissa on kynttilät päällä.
Synttärikakussa on 85 kynttilää.
Vanhus saapuu. "Onneksi olkoon, isoäiti. Puhalla kynttilät.
Pystyt siihen, isoäiti." Eikä pysty!
Odotamme 45 minuuttia, että ämmä puhaltaa kynttilänsä!
Pitää mennä töihin!
"Pystyt siihen, isoäiti."
En halua olla täällä.
Haluan siihen ikään, että voin sanoa, mitä mieleen juolahtaa.
Niin vanhaksi haluan.
Tietyllä tasolla sitä alkaa vain suoltaa paskaa. Ei enää välitä.
Silloin on elämän toisella puolella. Jotkut vanhukset elävät oikein.
Kuka onnistui? Legendaarinen Quincy Jones.
Rauha legendan sielulle, Quincy Jonesille, jumankauta.
Voi luoja.
Quincy vanheni ja alkoi laukoa kaikenlaista.
Haluatteko komediaa? Katsokaa Quincyn vikat viisi haastista.
Hän alkoi puhua juttuja, jotka eivät liittyneet kysymyksiin.
Quincy oli omalla ajallaan. Hän teki omaa juttuaan.
Katsoin haastattelun. "Mitä musiikki merkitsee sinulle?"
Hän vastasi: "Panin jokaista Supremesiä." "Hetkinen. Mitä?
Jessus, Quincy. Mitä?"
"En välitä.
Tiedätkö, mitä 'Supremes' tarkoittaa? Parasta pillua. En välitä.
Olen käyttänyt kokaiinia 60 vuotta." "Voi hitto!
Quincy. Lopeta puhuminen."
"Luuletko, että välitän? Ihmisten pitää tietää.
Tiedän vaikka mitä.
Tämä on iso. Stevie Wonder ei ole sokea. Hän on feikannut.
Hän on teeskennellyt koko ajan.
Stevie kysyi vuosia sitten: 'Miten pärjään Ray Charlesille?'
Sanoin, että ole parempi sokea.
Tiedättekö, mitä Stevie teki? Näin hän teki.
Hän näkee koskettimet.
Hän on feikannut.
Nyt riittää, Joe. Ei enempää.
Minä käskin Joe Jacksonin hakata penskojaan." "Hetkinen!"
"Hän ei jättänyt päivääkään väliin.
Minulla on vielä yksi.
Vielä yksi.
Minä valkaisin Michaelin ihon. Minä sen tein.
Hän halusi soolouran. Sanoin, ettei noin onnistu.
Valkaisuainetta!"
Se on eri vanhuuden taso. Haluan sille.
Sillä tasolla voi sanoa, mitä ikinä haluaa. Alan olla lähellä.
En ollut varma, pidänkö tämän vitsin mukana vai en.
Pidin sen mukana.
Muistatteko illallisen, josta kerroin, jonka sukulaispoikani pyysi järjestämään?
Kun olimme syöneet illallisen, tarjoilija tuli luoksemme.
Tämä on totta. Hän kysyi jälkkäristä.
Kaikki sekosivat. "Totta hitossa.
Bataattipiirakkaa, sitruunamarenkipiirakkaa,
suklaakerroskakkua, red velvet -kuppikakku.
Paskat siitä. Haluan omenapiirakkaa.
Maistan sinulta. Minulle root beeriä jätskillä."
"Herra Hart, haluatko jotain?" Sanoin, etten syö makeaa.
Setäni suuttui. "Katsokaa pikku Hollywoodia.
Katsokaa pikku Hollywoodia.
Oletko liian hyvä syömään makeaa perheesi kanssa?
Olet herra täydellinen. Kerro yksi syy, mikset voi syödä makeaa perheen kanssa.
Mikset voi nauttia jälkkäriä perheesi kanssa?
Sanoin: "Ehkä koska pöydän alla on vain vasempia jalkateriä.
Aloitanko siitä?"
Miettikää nyt.
Ymmärrättekö?
Se on diabetesvitsi.
Kun mustassa perheessä jollakulla on diabetes,
ekana lähtee jalkaterä.
Eli jos pöydän alle kurkistaa, siellä on vain vasempia jalkoja,
koska jokaisen oikea on leikattu pois. Tajuatteko?
Vitsin kauneus ei ole vitsi.
Pitää löytää valkoinen tyyppi, joka hämmentyy vitsistä.
"Miksi tämän perheen jalkaterät leikataan irti?"
Hän oli niin hämmentynyt. "Mitä?"
En tiedä, voinko pitää sitä.
En tiedä, voinko pitää vitsin, koska sedälläni on vain yksi jalkaterä.
Minun pitää nähdä häntä vielä, ja hän on varmasti vihainen.
"Olet tosi hauska heppu, vai mitä?
Etkös olekin hauska heppu, Kevin?
Kerro yksikin syy, miksen tunkisi jalkaani perseesesi!"
Jalkaterä leikattiin ihan hiljattain.
Hän ei ole vielä käsitellyt asiaa, koska hän sanoo yhä kaksijalkaisia juttuja.
Tulee lipsahduksia.
Koomikko minussa huomaa sen. En voi olla huomioimatta sitä.
Nousimme kotona autoon ja vedimme ovet kiinni.
Hän sanoi: "On kylmä. Avaa ovi Juoksen takkini sisältä."
Sanoin:
"Voit konkata sinne ja hakea takkisi.
Et juokse minnekään."
Tämä on loistava tilaisuus varmistaa, että ymmärrätte,
että setissä kulkee punainen lanka.
Annoin tälle nimeksi Acting My Age,
koska halusin kiinnittää huomiota vanhuuden tärkeään puoleen.
Tuntuu, että kaikki yrittävät nuorentua.
Kaikki yrittävät palata ajassa. Kukaan ei juhli toista puolta.
Kerron, mitä vanhuus on. Se on elettyä elämää, kokemusta ja viisautta.
Ilman niitä ei voi voittaa elämässä.
Niillä elämässä voittaa.
Pitää myös ymmärtää, että vanhuus on siunaus.
Se on uskomaton siunaus, koska sinne ei ole pakko päästä.
Sinne ei ole pakko päästä.
Kun täyttää 50, 60, 70, 80, pitää ymmärtää, ettei sitä ole luvattu.
Silloin on yksi harvoista ja valituista.
Seiso jalustalla ja juhlista elämääsi oikein,
kun saavutat ne mahtavat luvut.
Äläkä pelkää pysyä kaistallasi.
Kun on jumalattoman vanha, pysy vanhuuden kaistalla. Älä kaartele.
Lopeta kaartelu.
Niin loukkaantuu. Niin mursin munani. Kaarrellessa.
Minun ei olisi pitänyt kisata sitä miestä vastaan.
Pilasin koko kesäni sillä kisalla. Koko kesä joutui roskikseen.
Perheemme piti lomailla koko kesä.
Lomailimme siksi vain kerran.
Kävimme Ruandassa.
Halusin viedä perheen Ruandaan saadakseni uuden kokemuksen.
Jotain, mistä voisimme pitää kiinni, mikä voisi tarjoilla meille kulttuuria.
Ja toisen ympäristön ymmärrystä.
Kun lomailemme, sanaa "ei" ei ole. Otamme kaiken vastaan.
Kun pääsimme Ruandaan, ehdotin, että menemme gorillavaellukselle.
"Gorillavaellukselle on mentävä."
Selitän teille, jotka ette tiedä, mitä se on.
Yritän selittää sen.
Gorillavaelluksella mennään viidakkoon -
ja löydetään ehkäpä gorillan jälkiä,
joita seuraamalla päädytään oikeiden gorillojen kotiin.
Kun kuulin sen, sanoin, että teen sen.
Koska ajattelin, että siellä on oltava lasi välissä.
Vai mitä?
Siellä on oltava lasi. En ole ollut gorillojen lähellä ilman lasia. Pakosti.
Nuoremmat lapset eivät saaneet tulla.
Minä, vaimo ja kaksi teiniä lähdimme. Olimme kahden ryhmän kanssa.
Siellä oli yksi nelihenkinen valkoinen perhe ja neljän valkoisen ryhmä.
Meitä oli 12.
Viidakkoon pääsee puiston läpi.
Puisto muuttuu viidakoksi. Tämä on tositarina.
Viidakossa sotilaat liittyivät joukkoomme.
Heillä oli AK-47-konekiväärit ja taktiset varusteet.
Reisikoteloissa oli käsiaseet.
Kun näen sellaista, herää kysymyksiä.
"Anteeksi. Mitä on tekeillä? Miksi he ovat täällä?
Mitä tapahtuu?"
"He tulevat siltä varalta, että gorillat riehaantuvat ja ne pitää lopettaa."
"Kun sanot… Mitä ne tekevät? Lyövätkö ne lasia?
Voiko lasi mennä rikki?"
Kukaan ei vastannut, joten oletin olevani oikeassa.
Mukaamme tuli opas nimeltä Antoine.
Antoine on mies, joka on omistanut elämänsä -
gorillojen ymmärtämiselle. Hän tuntee gorillat läpikotaisin.
Antoine on musta mies, josta en halua valkoisten kuulevan.
Antoine on lähimpänä ihmisgorillaa, mitä olen ikinä nähnyt.
Kun sanon näin, se kuulostaa hullulta, mutta selitän miksi.
Antoinen vastuulla oli kertoa, mitä tehdä, kun kohtaamme oikean gorillan.
Nämä ovat Antoinen sanat. Juuri näin hän sanoi meille.
"Kaikki kuulolle.
Sääntö numero yksi. Gorillaa ei saa katsoa silmiin.
Jos gorilla katsoo sinua, katsot alas. Alistut.
Alistu gorillalle, koska sinulla ei ole valtaa. Gorillalla on valta. Sinulla ei.
Olet voimaton gorillaan verrattuna. Katse alas.
Näytä gorillalle, että sillä on valta, ettei sinulla ole.
Sinulla ei ole valtaa.
Sääntö numero kaksi.
Sinun täytyy olla yhtä gorillan kanssa.
Tee, kuten gorilla tekee."
Hän alkoi muuntua gorillaksi edessämme.
En voinut uskoa, mitä oikein näin.
Ärsytti, koska se musta mies oli kuin gorilla -
valkoisten edessä. Aloin suuttua.
Valkoiset tekivät muistiinpanoja.
Suutuin. "Mitä vittua kirjoitat?" Hän hyssytteli ja käski seurata.
"Työnnän sinut kumoon. Älä käske seurata.
Mitä kirjoitat siihen kirjaan?" Antoine jatkoi…
Hän hyppi ylös ja alas, takoi maata.
Kun hän lopetti, hän käski poikani kokeilla.
Sanoin, ettei hän tee mitään sellaista.
"Poikani ei käyttäydy kuin joku gorilla -
valkoisten edessä, jotta voit pilata hänen elämänsä,
kuten tehtiin Jordanin pojille. Et tee niin pojalleni.
Et tee niin pojalleni, jumalauta!"
Hän sanoi, että tee, miten lystäät.
Sitten hän juoksi puun luo ja puri puun kuorta irti.
Hän alkoi nuolla sokeria alta.
"Gorillat pitävät sokerista. Siksi tekin pidätte."
Hän repäisi kourallisen eukalyptystä. Hän alkoi hieroa sitä vartaloonsa.
"Gorillat rakastavat eukalyptuksen tuoksua.
Tuoksukaa eukalyptykseltä. Nyt mennään."
Sitten hän juoksi viidakkoon.
Hitto!
Koska meidän piti seurata häntä.
Vaelsimme viidakossa. Käsi Raamatulla vannon, että tämä on totta.
Noin 20 minsan päästä hän käski pysähtyä.
Sanasta sanaan: "Ne ovat täällä."
Kysyin: "Missä lasi on? Miten pääsen lasin taakse?
Missä lasi on?"
Käännyin vasemmalle.
Seitsemästä yhdeksään naarasgorillaa tuli ulos pensaikosta.
Ne olivat kahdella jalalla. Ne kävelivät.
En ollut nähnyt mitään sellaista. Alistuin. Nostin käden ylös.
Putosin maahan. Alistuin.
Antoine yritti nostaa minua. "Kevin, nouse ylös."
"Ei. Irti minusta. Minulla ei ole valtaa. Se on niillä.
Minulla ei ole valtaa. Olen voimaton. Valta on niillä."
Katsoin tänne, ja vaimolla oli puhelin kädessä salama päällä.
Hän yritti saada videota, kuvamateriaalia.
Löin häntä. "Maahan, muija. Alistu."
Meillä ei ole valtaa. Niillä on valta. Olemme vallattomia.
Yhtäkkiä niitä oli 15. Koko suku paikalla. Sukulaistyttöjä ja -poikia, tätejä, setiä.
Ne kävelivät ympäriinsä, ja olimme niiden keskellä.
Kaikki tapahtui nopeasti.
Yksi gorilla kosketti otsaani. Se ei lyönyt, vaan veti otsaani taakse -
ja sai silmäni enemmän auki kuin ikinä eläissäni.
Silmissäni oli hiton paljon valkoista.
Kuin tein niin, näin sotilaan.
Sotilas oli tässä. Sanoin: "Ammu se! Mitä hittoa teet?
Ammu se! Tämä on selvä hyökkäys!"
Se repi otsaani irti. En tiennyt, mitä se teki.
Gorillat leikkivät ja painivat. Me katselimme.
Kaikki nousivat syyttä yhtä aikaa.
Ne juoksivat viidakkoon. Antoine nousi innoissaan.
Hän kysyi: "Eikö elämä olekin kaunista? Gorillan elämä näin luonnossa.
Nyt seuraamme gorilloita nähdäksemme, missä ne asuvat.
Seuraamme gorillaa."
Käskin haistaa paskan.
"En seuraa mitään vitun gorilloja. Ei! Menen takaisin.
Perheeni palaa takaisin, ja haluan mukaan sotilaan,
joka ei pelkää tehdä työtään toisin kuin tämä narttu.
Olet narttu. Kyllä vain.
Olet narttu. Se yritti repiä otsani irti."
Hän sanoi, että vaellus on vietävä loppuun.
Sanoin, että menen takaisin.
Hän sanoi: "Voi ei. Pomo." Sanoin, että haluankin puhua pomolle.
"En pidä siitä, miten olet kohdellut meitä täällä."
Käsi Raamatulla. Käännyin vasemmalle.
Ilmielävä hopeaselkägorilla ilmestyi samoista pensaista.
Voi luoja. Kun sanon ilmielävä hopeaselkägorilla,
puhun kunnon jäbästä. Pelkkää rintaa, ei jalkoja.
Se gorilla ei ikinä treenannut jalkoja, pelkkää rintaa.
Jos gorilla menisi vankilaan, se näyttäisi tältä.
En ollut ikinä nähnyt sellaista.
Se tuli ulos ja kosketti puuta. Puu kaatui. Puu oli maassa.
En voinut uskoa,
että olin kosketusetäisyydellä oikeasta hopeaselästä.
Kunnioitin ja pelkäsin sinä hetkenä.
Kaikki muut olivat maassa ja alistuneet.
Olin ainoa, joka seisoi ja katsoi hopeaselkää.
Minut sai tajuihini poikani. Hän löi jalkaani kahdesti.
Käännyin, ja poika sanoi:
"Heippa, isä." Kysyin: "Mitä hit…
Mitä hittoa heippailet?" Voi luoja.
Voi luoja. Sitten se valkeni. Rikoin sääntöä numero yksi.
Se oli, ettei hopeaselkää saa katsoa silmiin.
Katsoin hopeaselkää suoraan silmiin.
Alkoi pelottaa. En tiennyt, mitä tehdä.
Käännyin Antoinen suuntaan, jotta hän kertoisi.
Kun käännyin puhumaan Antoinelle, hän oli poissa.
Hän juoksi parhaassa näkemässäni juoksuasennossa.
Hänen sormensa olivat täydellisen yhdessä. Se kusipää antoi mennä.
Hän leikkasi tuulta kuin helppoa nakkia.
En tiennyt, mitä tekisin. En mahtanut mitään.
Katsoin hopeaselkää, se minua.
Tämän minä sanon. En ole ikinä ollut narttu.
En aikonut aloittaa sitä silloin. En mahtanut mitään.
Kun katsoin hopeaselkää, se alkoi takoa rintaansa.
Kerron, mitä se tarkoittaa.
Kun hopeaselkä takoo rintaansa, se kertoo vahvuudestaan.
Niin ne selvittävät, kuka pärjää taistelussa.
Tässä lisää tietoa. Kun hopeaselät taistelevat, häviäjä menettää kaiken.
Vaimon ja lapset.
Häviäjähopeaselkä joutuu kulkemaan viidakossa ilman mitään.
Pitää rakentaa uusi elämä. Silloin ei ole mitään.
Siksi sillä oli niin monta lasta ja kaikki vaimot.
Se oli hakannut monta hopeaselkää.
Tässä kysymys teille kaikille. Älkää vastatko nyt vaan myöhemmin.
Onko se todella menetys? Jos taistelemme… Kuulkaa.
Jos taistelemme ja häviän ja sanot, että viet vaimoni ja lapseni -
tuohon suuntaan ja minä lähden tänne ilmaiseksi.
Sitäkö tarkoitat? Se ei kuulosta menetykseltä.
Selvä. Katsoin hopeaselkää. Se katsoi minua.
En mahtaisi mitään. En takoisi rintaani takaisin.
Se tietäisi, että olen narttu. En tekisi sitä.
Tein, mitä kuka tahansa mies asemassani.
Kukaan mies ei olisi tehnyt samaa asemassani.
Katsoin sitä hopeaselkää silmiin. Tein, kuten Antoine käski.
Hyppäsin ylös. Löin maata.
Juoksin puraisemaan kuorta. Hieroin eukalyptystä perseeseeni.
Kerron vain, koska tiedän varmasti, että ne valkoiset kuvasivat sen.
On vain ajan kysymys ennen kuin se on netissä,
mutta halusin, että kuulette minulta,
jotta ymmärrätte, että tein niin pelastaakseni perheeni -
ja sain arvokkaan opetuksen.
Olisi pitänyt valita se toinen munapilleri.
Olisi pitänyt valita Hopeaselkä 45 Pro.
Se on vahvempi pilleri. Miami, te olette vahvaa porukkaa.
Kiitos, että liityitte seuraani.
Nimeni on Kevin Hart ja rakastan teitä. Hyvää yötä.
KIRJOITTAJA JA ESIINTYJÄ
Tekstitys: Eveliina Paranko