Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Hölgyeim és uraim!
Fogadják nagy tapssal Kevin Hart: A koromhoz méltón című előadását!
KEVIN HART: A KOROMHOZ MÉLTÓN
Azta!
Igen!
Hadd kezdjem azzal, hogy nagyon jó kedvem van!
Az életem sínen van.
A nejem boldog. A gyerekeim boldogok.
A tágabb rokonsággal is egyre jobb a kapcsolatom.
Mostanában én szervezem a családi banzájokat.
Minden családi programot én hozok össze.
Én felelek az összes ünnepért, összejövetelért, vacsoráért.
Hazudnék, ha azt mondanám, hogy néha nem borít ki a dolog.
Az unokaöcsém a múltkor azt mondja: „Valamit el akarok mondani a családnak.
Segítesz összerántani a bagázst?”
Mondom: „Naná!” Felhívtam mindenkit, és elmentünk egy étterembe.
Még külön termet is béreltem.
Ahogy beléptünk, az unokaöcsém felállt.
Azt mondja: „Az a helyzet, hogy meleg vagyok.” Így, egyből.
Villámgyors volt.
Még le sem tudtunk ülni. Kurva gyors volt.
Ráadásul senki nem szólt semmit. Mindenki kussban ült.
Mondom: „Baszki, valamit mondani kéne! Meg kéne törni a jeget.”
Mivel én voltam a szervező, ez is rám maradt.
Mondom: „Figyu!
Szerintem az egész család nevében mondhatom…” Igaz?
Mindnyájunk nevében.
„…hogy mi, vagyis az egész család…
Szóval nyugodtan mondhatom… Figyu!
Szerintem kijelenthetem, hogy…
tudtunk róla.”
Mert senki nem lepődött meg.
Senkit nem sokkolt a hír.
A srác egy csőtopban adta elő a sztorit.
Az volt ráírva, hogy: „barna a popsilukam”.
Mondom, nyilván meleg vagy, baszod. De nem?
De szarunk bele, egy család vagyunk, szeretünk.
A nénikém ezen felbátorodott. Felállt. Azt mondja:
„Ha már ilyen őszinték vagyunk, nekem súlyproblémáim vannak.
Sajnos túlsúlyos vagyok.
Megint néma csend, senki nem szól semmit.
Mondom: „Baszod! Megint nekem kell megtörni a jeget.”
Mondom: „Pat, tedd le a kövér segged!” Ezt így. Halál komolyan ezt mondtam.
„Tedd le a kövér segged, Pat!
Ez kurvára nem újdonság. Ez a zsír ősrégi, baszki.”
Tizenkét éves voltam, mikor Pat elhízott. Azóta dagadt.
Mondom: „Tedd le a kövér segged! Ez nem túlsúly.”
Nehéz összetartani a családot.
Rengeteg meló. És rengeteg türelem kell hozzá.
Még otthon is.
Négy gyerekem van. Már sokat meséltem róluk.
Hírességként nagy a nyomás az emberen.
De a legtöbb nyomást én helyezem saját magamra.
És tudjátok, miért?
Mert azt akarom, hogy legalább egy gyerekem sikeres legyen.
Nem várom el mind a négytől. Esküszöm.
Akiknek itt négy vagy több gyerekük van,
szerintem pontosan tudják, melyik viszi majd valamire, és melyik nem.
Ezt lehet tudni. „Látod, ez a kölyök itt…
Neki már most félretettünk az óvadékra.”
Most tök őszintén. Én nem akarok befürödni.
Nem akarok az a sztár lenni, aki a lúzer kölykét promózza.
Csomó sztárkölyök van, aki felnőttként szart sem kezd azzal,
ami az ölébe hullott.
Én ezt nem akarom. Szeretném, ha a srácaim kihasználnák a lehetőségeiket.
Nem akarok befürödni velük.
Jó pár sztárt mondhatnék, aki megszívta.
Bár ti ezt biztos nem így látjátok.
Most őszinte leszek, leszarom, kimondom.
Ezért is szedtük be a telókat. Hogy őszinte lehessek.
Szóval elmondom, én hogy látom.
Ha bárkinek elmondjátok, úgyis letagadom.
Elmondom, szerintem ki fürdött be a gyerekeivel.
Michael Jordan.
Michael Jordan kurvára befürdött a srácaival.
Leszarom, ki mit gondol. Michael tudja. Tudom, hogy tudja.
Szerintetek nem jön idegbe,
mikor látja, ahogy Dell Curry ünnepel az oldalvonalnál Steph és Seth Curryvel?
Láttok már Dellt meccset nézni?
Így nyomja. „Igen, a fiaim az NBA sztárjai!”
Michael meg a kanapén osztja Marcust és Jeffrey-t.
„Semmirekellő, mihaszna lúzerek!
Egész nap csak új Air Jordan-színkombókon ötleteltek
meg Fortnite-oztok, minden kibaszott nap.”
Bevallom, Michael Jordannel amúgy nem vagyunk országos cimborák.
Ennek egy…
fura története van.
Michael évek óta pikkel rám.
Évek óta pikkel rám,
mert anno szerveztem neki egy bulit, ő meg elkésett.
Mikor megjött, kétszer is beszóltam neki.
Nem tudom, hogy jött, de megláttam és tüzeltem.
Egyből. De poénnak szántam.
Michaelről mindenki tudja, hogy szörnyen öltözködik.
Olyan ótvar farmer volt rajta, amilyet még életemben nem láttam.
Gigantikus farzsebekkel. Óriási zsebek voltak rajta.
Egy Dell asztali gép is elfért volna benne.
Mondom: „Mike! Mi az a zsebedben? Egy kibaszott Dell gép?
Mike, baszki! A másikban meg egy modem van?”
Elkésett, én meg letámadtam.
„Úgy öltözöl, mint egy terhes leszbi.” Nem tudom, ez hogy jött.
De a mellkasáig felhúzta a gatyáját.
És hát van egy kis hasa, ami így kidomborodott.
Azóta sem beszéltünk.
De igazából leszarom.
Nem érdekel, ki szeret és ki nem.
Amúgy már egyre kevesebb dolog húz fel.
Negyvenöt vagyok, és egyre több mindent leszarok.
Ez az igazság.
Ahogy öregszünk, egyre inkább szarunk mindenre.
Ha nem a családomról vagy az életemről van szó, nem pazarolom rá az időmet.
Már nem az vagyok, aki régen voltam. A barátaim is mind megváltoztak.
Emlékszem, régen milyenek voltunk.
Mindennap ugyanaz volt a téma.
Hol csajozunk, hol bulizunk, hol iszunk?
Hol iszunk, hol bulizunk? Hol csajozunk, hol bulizunk?
Mindennap.
Így 45 évesen már sérülésekről és gyógyszerekről dumálunk.
Ez az igazság.
Negyven felett a fájdalom alap. Nem vágom, miért.
Mindig fáj valamid, de nem tudod, mitől.
És minden beszélgetés úgy indul, hogy beszámolsz egy rejtélyes sérülésről.
„Fáj a nyakam, mint a picsa, de nem tudom, mitől.”
És ez 40 felett mindenkit érdekel. Mindenki segíteni akar.
„Szerinted mi történt?” „Passz, nem tudom.
Vezetés közben figyelem a táblákat,
és így utánuk is fordulok, ez lehet a baj.”
Ilyenkor mindenkiből előjön az orvos.
„Szedjél kurkumát! A kurkuma jó. Meg a halolaj is.
Kend be a nyakad halolajjal! És egyél egy teáskanál fokhagymát!
Meg hagymát. És lógasd a lábad meleg vízbe!
Áztasd tíz percig.” Mondom: „Mi vagyok én? Vámpír? Miről beszélsz?”
Negyven felett alap a fájdalom.
És az a gáz, hogy ha 40 felett lesérülsz, már sosem leszel 100%-os.
Mintha lassan elfogynánk. Többé nem leszünk 100%-osak.
Bebizonyítom. Nézzétek a karomat! Tök jól felemeltem, látjátok? Hibátlan.
De ez az oldalon már nem megy. Tessék!
Mutattam a dokinak. Azt mondja, használjam a másikat.
Mondom: „Haver, hozd helyre!
Felemás a testem, oldd meg, baszki!”
Irigylem a fiatalabb generációt.
A gyerekek még simán helyrejönnek. Egyszer kosaraztam pár kölyökkel.
Az egyiknek kiment a bokája. Konkrétan kifordult, láttam.
A bokája leért a földre.
Mondom, bazmeg, ez eltört. Kitörte a bokáját. Fixen kitörte.
Erre a kölyök mit csinált? Visszarakta. Aztán bekötötte a cipőjét, és ugrált.
Azt mondja: „Jól vagyok.
Lenyomom a meccset.” Mondom: „Lenyomod a meccset?”
Negyven fölött már nincs ilyen.
Ha a bokád csattan a betonon, másnap már olyan csizmában nyomulsz.
Az a kurva csizma van rajtad.
„Mi a pálya?”
„Baszki, Joe! Azt hittem, csak kiment a bokád.”
„Ja, én is.
De kiderült, hogy a térdem és az Achillesem a ludas.
Azok miatt jött ki az isiászom. Nyolc hónapig pihennem kell.”
„Nyolc hónapig?
Nyolc hónapig? Baszki, Joe!
Dehát nem is játszottál!”
„Tudom.
Azt mondták, túl gyorsan ültem le.
Szóval vigyázzatok a leüléssel!
Csak szép lassan!”
„Jesszus, Joe!” Szóval pikk-pakk lesérül az ember.
Egyeseknek fogalmuk sincs, milyen könnyű megsérülni.
Múltkor mentem le a lépcsőn, és az aljánál megcsúsztam.
Nem zúgtam le. Csak lecsúsztam a sarkamon. Tudjátok, így.
Megvan ez a mozdulat? Ez a: „Faszom, ne már!”
Kurvára beszartam.
Eskü, inkább lezúgtam volna. Inkább leestem volna, komolyan.
Mert akkor egyből vége van.
De ilyenkor azon agyalsz…
Azon agyalsz, hogy mi lesz, ha leérsz.
„Szét fog loccsanni az agyam a lépcsőn.”
Ráadásul mások is megsérülhetnek. Egy szerencsétlen nénit is lelöktem.
De bepánikoltam.
Csak azt hallottam, hogy…
A lépcsők veszélyesek.
És rohadt sok van belőlük.
Mindenütt kibaszott lépcsők vannak.
Felmenni még oké. A lemenéssel van baj.
És minél öregebb vagy, annál parább. Múltkor a fiammal mentünk le egy lépcsőn.
Ilyet még nem láttam. A gyerek konkrétan ugrált.
Mint egy kibaszott Bosszúálló. Ilyet még eskü nem láttam.
Mondom: „Miből van ennek a térde?”
Én már így oldalazva lépcsőzöm. Ez van, ha megöregszel.
Menjen csak mindenki, aki siet, előzzön meg!
Nem fogom összetörni magam, menjenek csak!
Pikk-pakk lesérül az ember.
Múltkor belépek a zuhanykabinba, erre így elkezd kicsúszni a lábam.
Majdnem beszartam. Láttam, ahogy nő a távolság a lábaim között.
Sosem csináltam még akkora terpeszt.
Atyaisten!
Fogalmatok sincs mekkora áldás az a sok kapaszkodó a zuhanyzóban.
Csak a bajban jöttök rá, mire jó az a sok kapaszkodó.
Hadd mondjak valamit! Majdnem kitörtem a nyakam.
De megkapaszkodtam.
Mondom: „Kösz, te kis életmentő biszbasz.”
Igen.
Így neveztem el. Kis életmentő biszbasz.
Ami a vicc, hogy a nagy kapaszkodót akartam elkapni, az után nyúltam.
De elvétettem. És a kicsiben tudtam megkapaszkodni.
Jó ég! Fogalmam sem volt, hogy ezért van két kapaszkodó.
Rettegek, hogy egyszer elcsúszom a zuhany alatt.
Annál durvább baleset kevés van.
Eltaknyolni a zuhany alatt? Atyaég! Mondom, mi a parám.
Úgy esem el, hogy nem tudok megmozdulni,
és a zuhanyrózsa alá kerül a fejem, a víz meg…
a víz meg csak folyik,
én meg ott ülök, és hat órán át küzdök az életemért.
Hat órán át így…
Így találnak majd rám.
Összezsugorodott pöccsel, mert hat órán át áztam a vízben.
Jesszus! El tudjátok képzelni?
Haldoklom,
és az utolsó dolog, amit hallok, hogy: „Nézd már a pöcsét!”
Jó isten!
Inkább lőjenek le!
„Mitől lett ilyen a farka?”
A szivacs meg kilóg a seggemből, mert azt mostam meg utoljára.
És még kicsit szaros.
„De undi! Szaros a szivacs.
Szaros seggű, kis pöcsű lúzer. Dehogy nyúlok hozzá!”
Én meg haldoklom.
Tudjátok, miért parázom ennyire? A legutóbbi sérülésem miatt.
Az nagyon durva volt, baszki.
Konkrétan eltört a farkam. Így, ahogy mondom.
Ma tök őszinte vagyok. Ez egy ilyen műsor.
Egy futóversenyen sérültem meg. De nem egy futópályán.
Ahol átfutsz a célvonalon, és kapsz egy díjat a végén. Nem.
Részegen, az út közepén, hajnali kettőkor.
Egy volt NFL-játékossal versenyeztem, tök feleslegesen.
Spontán ötlet volt.
Egy grillpartin történt. Hallottam, ahogy sztorizott.
A fociról beszélt. Azt mondta, hiányzik neki a játék.
Hogy már semmi nem a régi, és bármit megtenne, hogy újra játszhasson.
Hogy azóta félembernek érzi magát, és hiányzik neki a foci.
Erre én: „Fogadjunk, hogy simán lefutlak, versenyezzünk!”
Mire ő: „Most szívatsz? Versenyezni akarsz?”
Mondom: „Igen, bazmeg, nyomjuk!”
Azt mondja: „Jó, versenyezzünk!”
Pedig annyi intő jel volt!
Csomó intő jel volt, hogy ne csináljam.
Az egyik ilyen a nyújtás volt. Tök máshogy csináltuk.
Ő rengeteget nyújtott a verseny előtt. Rendesen átmozgatta a csípőjét.
Az ágyékával is csinált valami ilyesmit.
Meg van ez a térdsimogatás, én fagyikanalazásnak hívom.
Csinált pár fenékrúgást is. Vagy öt percig nyújtott.
Én meg leráztam kétszer a lábam, és mondom: „Nyomjuk!”
„Gyerünk!”
Negyven felett a legszarabb, ha a barátaid is 40-esek.
A 40-esek szörnyűek.
Minden idióta ötletedet támogatni fogják, mindegy, miről van szó.
Mikor kétszer leráztam a lábam, a haverok üvöltöztek, hogy: „Igen!
Nyomd le, Kev!”
Gondoltam, le is nyomom.
Aztán mondom a srácnak: „Te profi vagy, nyilván van egy technikád.
És emiatt azt hiszed, hogy előnyben vagy, de tévedsz.
A tehetségem és az ösztönös mozgásom miatt
én fogok győzni.”
Elárulom a titkomat.
Úgy futok, hogy közben összezárom az ujjaimat, és…
Várjatok!
Úgy futok, hogy közben összezárom az ujjaimat,
és így hasítom a szelet.
Úgy vágom a szelet, mint a tortát, szeletelem.
Mindenki kap egy szeletet, amikor futok.
Mindenki nyitott tenyérrel fut. Küzdenek a széllel. Így tolják a szelet.
De én nem. Nézzétek!
Egy kölyköt elszaladt az utca végre, és feltartotta a kezét.
Megbeszéltük, hogy ha leengedi, indul a verseny.
Rajthoz álltunk. Az ellenfelem tényleg technikás volt.
Az egyik kezét lerakta, a másikat feltartotta,
a feje meg így volt.
Én meg nyomtam egy ilyen gettórajtot.
Így nyomtam. Gondoltam, hátha így előbb tudok indulni.
Ennyi.
Jó ég!
Aztán a kölyök azt mondja: „Felkészülni…”
És leengedte a karját. „Rajt!”
A srác persze elhúzott mellettem. Én mindig lehajtott fejjel kezdek futni.
Így kezdem, aztán felemelem a fejem.
Ilyenkor általában az ellenfél vagy mellettem van,
vagy mögöttem, de sosem előttem.
Olyan még nem volt, hogy lemaradtam volna.
De itt mikor felemeltem a fejem, a srác tarkóját láttam. Baszki!
Mondom, ez most bukó lesz. Ajjaj!
Valami nem stimmel. Valami nem jó.
Kizárt, hogy veszítsek. Itt valami baj van.
Akkor láttam, hogy nincsenek összezárva az ujjaim. Gyorsan összezártam őket.
Ahogy öregszik az ember, egyre hangosabban fut.
A haverok oldalról kiabáltak: „Gyerünk, Kev! Húzz bele!”
Emeld a térded! Utoléred! Gördülj a talpadon!
Meglesz!” Mondom: „Igyekszem, bazmeg!
De nem fogom utolérni, nyolc lépés van a célig.”
Magamat biztattam. „Gyerünk! Fel a térd! Nyomd le, baszki, gyerünk!”
Aztán jött az utolsó előtti lépés. És tudtam. Éreztem. Kurvára éreztem.
Tudjátok, milyen volt?
Mintha levált volna a pöcsöm, és berepült volna a bokorba.
Mintha a farkam leszakadt volna, és beszállt volna a bokorba.
Egyből megálltam.
Tudod, mikor beléd hasít a fájdalom, és felveszed a szemkontaktust valakivel.
Az edzőm rögtön tudta. Azt mondja: „Jól vagy?” Mondom: „Szart. Végem van.”
Abból látszik, mennyire komoly egy sérülés, hogy kit hívsz oda.
Az összes haverom odajött.
Mondom: „Hívjátok ide a nejemet. Most. Hozzátok ide!”
Az ember akkor küld a nejéért, ha el akarja rendezni a dolgait.
Papírokat aláírni, végrendelkezni, meg tudja a faszom.
A pöcsöm egy bokorban volt. Ki akar így élni?
Nem élhetek a pöcsöm nélkül. Az meg a bokorban volt.
Szóltak a nejemnek, aki tajtékzott a dühtől.
Így ingatta a fejét.
Meglátott, és egyből azt kérdezte, mi a faszt csináltam.
„Kérlek, menj oda a bokorhoz, és keresd meg a farkam!”
„Mi van?”
„Menj oda a bokorhoz, és kerítsd elő a farkam!”
„A farkad nincs a bokorban.” „De, ott van!”
Mivel kicsi vagyok, simán felrántott. Azt mondja: „Nézd meg, itt a farkad!”
Mondom: „Lehetetlen. Azok csak a golyóim. Csak a golyóimat érzed.
A pöcsöm a bokorban van.
Erről nem nyitok vitát.
És most hívom a dokit.” Felhívtam az dokimat, hogy gáz van.
Mondom: „Nem tudok járni, és a pöcsöm berepült a bokorba.
Le is fotóztam a bokrot, mert a nejem nem segít megkeresni.
Indulok a kórházba, de hátul megyek be. Nem láthat meg senki.
És kell majd egy hordágy.”
A doki azt mondta, megoldjuk. Ez komolyan így történt.
A haverok beraktak a kocsiba, és bevittek a kórházba. Egy rémálom volt.
Mint valami borzalmas kórházas sorozatban.
Felraktak a hordágyra, és átrohantak velem a kórházon.
Miközben vágták le rólam a nadrágot,
olyan dumát nyomtak, amit ember nem ért.
„Kérek három TCE-t nyolc SUV-val.”
Fingom nem volt, miről beszélnek.
Az egyik azt mondja: Vigyétek el MR-re, hogy lássuk, mi van!”
Az a helyzet, hogy valamiért nem bírom az MR-t.
De ezt sosem vallom be. Mindig kamuzom.
Beraktak a gépbe, mire a doki kérdezi: „Mehet, Kevin?”
Mondom: „Persze, csapassuk!” Rám csukja az ajtót. Hallom a sípolást.
Kiborultam.
Az üvegre tettem a kezem. Mondom: „A DNS-emet akarják!”
Őrjöngtem.
El kellett altatniuk.
Mikor magamhoz tértem, a doki tök őszintén ilyet szól:
„Kevin, sajnos ez az, amire gondolt. Csúnya sérülést szenvedett.
Mindkét adduktora elszakadt.”
„Faszom!”
Mondom: „Mindkettő?”
Sírtam. Potyogtak a könnyeim.
Bőgtem, annyira kivoltam.
Azért bőgtem, mert lövésem sem volt, mi az az adduktor.
Sosem hallottam róla, így a legrosszabbat feltételezem.
Mondom: „Akkor nincs már petefészkem? Kivettétek a petefészkemet, rohadékok?
Frankón kivették a petefészkemet?”
Szomorú nap volt.
Kaptam egy tolószéket is.
Hat hétig tolószékben ültem, emberek.
Kórházi tolószékben, aminél tutira nincs szarabb.
Az a kihajtogathatós. Ki kell hajtogatni.
És kurva erősnek kell lenni hozzá, mert így…
Ahhoz, hogy összecsukd, rá kell verni az ülésre.
A fék meg a kerék mögött van, és kurva erősen kell rálépni.
Azóta még jobban tisztelem a kerekesszékeseket.
Sokkal jobban. Nyilván eddig is tiszteltem őket.
De azóta még jobban.
De amúgy minden azon múlik, aki tol.
Ha olyat fogsz ki, aki szarul tol, rácsesztél.
Egy jó segítő kell. Az én segítőm pocsék volt.
Az első volt a legszarabb.
A nejem volt az első. Igazi rohadék. Csak mondom.
Ez az igazság. Őszinte leszek.
Ahogy hazaértem, odagurított az ablakhoz.
Lefékezte a kocsit. Azt mondja, mindjárt jön.
Hét órára otthagyott a kibaszott ablak előtt.
Hét óraára. Nem tudom, bámultatok-e már hát órán át kifelé egy ablakon,
de én aznap mindent láttam.
Olyan volt, mint egy fekete horrorfilm, gőzöm nem volt, mi történik.
Beszartam, behugyoztam, senki nem tett tisztába. Mondom: „Mi a fasz?”
Rohadtul megviselt. Látni sem akartam többé a nejemet. A fiamat akartam.
Azt akartam, hogy ő tologasson.
De ő sem volt jobb. Folyton szórakozott velem.
Fogta magát, és jó erősen meglökött, hogy elguruljak.
Aztán utánam szaladt, felugrott hátra, én meg felemelkedtem.
Nincs annál nagyobb para, mint mikor valaki tol,
aztán elenged, és meglátod az autókat.
Akkor jöttem rá, miért viselnek kesztyűt a kerekesszékesek.
Azt hittem, azért, mert elegük van az emberek szarságaiból.
De mikor a forgalomtól bepánikoltam, próbáltam kézzel fékezni.
Konkrétan kilyukadt a tenyerem. Kilyukadt, baszki.
Akkor megláttam, hogy a túloldalon figyel egy másik kerekesszékes.
Azt mondja: „Szerezz egy kesztyűt!”
Otthon mondom a nejemnek, hogy kell egy kesztyű,
mert kiégettem a tenyerem, muszáj kesztyűt húznom.
Erre azt mondja, csak egyujjasunk van itthon.
Fel is vettem, aztán este megint kimentem.
Megint látom a faszit, aki mondta, hogy vegyek kesztyűt.
Jelezni akartam neki, hogy köszönöm a tanácsát.
Hogy jólesett a figyelmessége, és mi, kerekesszékesek tartsunk össze.
De mint kiderült, ez valami csúnyát jelent a kerekesszékeseknél.
Bepöccent. Azt mondja: „Más seggébe dugdosd fel az ujjad!” Mondom…
„Mi a faszról dumálsz? Nem akarok a seggedben turkálni.
Csak köszönöm, hogy segítettél. Csak meg akarom köszönni.”
Mire ő: „Szopatsz?” És elindult felém.
Az volt az első kerekesszékes bunyóm.
Nem tudtam, mit tegyek, mert a fiam behúzta a hátsó féket.
Fel kellett készülnöm az ütközésre. Egymás szemébe néztünk.
És a faszi kiütött a székből. Mondom: „Jesszus!”
Felkeltem. Bepöccentem. Mondom: „Mi a faszért zúztál le?”
Többen megálltak, és valaki azt kiabálta: „Ez egy csaló, mozog a lába!”
Mondom: „Nem vagyok csaló. Csak kivették a petefészkemet.
Magának fogalma nincs, milyen petefészek nélkül élni.”
Nektek ez tuti vicces, de én éltem át.
Aztán hat és fél hét után újra lábra álltam. Járkáltam.
Ha már ennyire őszinte vagyok ma este, elárulom, min agyaltam.
Ahogy járkáltam, rájöttem, hogy a hat hét alatt
egyszer sem volt merevedésem, esküszöm.
Mondom: „Baszki! Mi van, ha ez így marad? Uramisten!
Mi van, ha ilyen lesz az életem?
Ha a nejem dugni akar, és nekem nem áll fel. Jó ég!”
Nem vagyok egy szorongó alkat, de ha rám tör, az durva.
És akkor rám tört. Kezdtem bepánikolni.
Rám tört a pánik.
Úgyhogy elmentem potencianövelőt venni. Esküszöm. Nem szégyellem.
Kipróbáltam a potencianövelőt.
Srácok, egyszer muszáj meglepnetek az asszonyt egy felturbózott pöccsel.
Komolyan.
De ne mondjátok el neki! Nem kell tudnia a piruláról.
A nejem sem tudja, hogy kipróbáltam.
Majd megtudja, ha megnézte a műsort. De most még nem tudja.
Viszont fontos, hogy ismerd a szabályokat.
Ha jó cuccot választasz, lesz három jó napod pirula nélkül.
Az első szabály: ne dőlj be a felhajtásnak!
Ne dőlj be neki, mert nem neked szól!
Hanem a pirulának. Világos? Nem a te érdemed.
A piruláé.
Ne téveszd össze a hétköznapi farkad a pirulás farokkal!
Tök más a kettő. Ha ezt nem jegyzed meg, nagyot fogsz koppanni.
Rámegy az önbecsülésed.
És tudnod kell, melyik nap mit csinálj.
A pirulás nap adja meg az alaphangot. Arra fogsz építkezni.
Te tudod, hogy bevetted a bogyót, ő nem. Kezdhetsz keménykedni.
„Ha tovább folytatod a hisztit,
megkapod, ami jár.
Látom, elfelejtetted, ki vagyok, és mire vagyok képes.
Úgy megcsinállak, hogy beleszédülsz.
Ha nem állsz le, istenesen lerendezlek.
„Naná, Kevin! Mindig csak a szád jár.
Hagyjuk! Csak jártatod a szád.”
Aztán pontosan azt teszed, amit mondtál.
Bedobod a bogyót, és beleadsz mindent.
A második nap jön a folytatás. „Na mit mondtam?
Ugye igazam volt? Bármikor képes vagyok erre.
Nekem ez gombnyomásra megy.
Csak azért nem kapod meg mindig,
mert nem tudsz normálisan viselkedni, ennyi.
Ha jó leszel, mindig ilyen faszt kapsz.”
„Jó leszek!
Mit akarsz, mit tegyek? Jó leszek.”
„Kezdd azzal, hogy elkussolsz!”
A pirulától kifordulsz magadból.
Egész más vagy, mint tabi nélkül.
Sokkal durvábban emberkedsz.
Olyanokat mondasz, amiket amúgy soha.
„Mi a kibaszott nevem?” „Kevin.”
„Nem! A teljes nevem, ami a születési anyakönyvi kivonatomban van.”
„Kevin Darnell Hart.”
„Igen!
Igen!
Mi a TAJ-számom?”
„Mi? Honnan tudjam?”
„Mi a TAJ-számom? Mondd ki, vagy kihúzom a farkam!”
„Ne, ne húzd ki a farkad!
Istenem!
1743222.”
„Igen!
Igen!
„Emeld fel a kezed, ha szereted a farkam!”
„Imádom a farkad!”
Ugyanezt máskor nem várhatod el a pöcsödtől. Mert le leszel alázva.
Már az elején kapsz egy gyomrost.
Amint beteszed.
„Ez már kemény? Tegnap nem ilyen volt.”
„Mit mondtál, ribanc?
Mit mondtál?”
„Tegnap más volt.
Tegnap valahogy több vér volt benne.
Azt mondtad, ha jó leszek, kemény farkat kapok, és jó voltam.
Hadd segítsek, majd ettől odamegy a vér!
Kevin Darnell Hart.”
„Ne mondogasd a teljes nevemet! Mi a fasznak hívsz a teljes nevemen?”
„17432221.”
„Ne ismételgesd a TAJ-számomat!
Bedrótoztak? Ki a fasznak dolgozol?”
„Azt a farkat akarom!” „Tedd le a kibaszott kezedet!”
Szóval fordítva fog elsülni a dolog. Petyhüdt leszel, és cseszheted.
Ott állsz majd lankadt pöccsel a nőd előtt.
Hallod, nincs is ennél rosszabb.
Ez a vég. Para a köbön.
Muszáj megmenteni a szitut. Ilyenkor jó a „szoríts és lőj” trükk.
Maga tudja, mi az? Pedig ilyenkor ez az utolsó esély.
Az utolsó esély, hogy megmentsük a szitut.
Ilyenkor itt alul meg kell szorítani,
hogy az összes vér felmenjen, és jöhet a tűzijáték, mint…
Mint a Transformersben.
Aztán csak várod a hatást.
„Ez meg mi?” „Kussolj!
Kizökkentesz.”
Szerintem a srácok ezt vágják, csak nem tudták, hogy nevezzék.
Szoríts és lőj! Szívesen.
A csajok ma tuti megkérdezik otthon, hogy: „Ez most a szoríts és lőj?
Mert nekem nagyon úgy tűnik.”
De tudjátok, nálam mi volt a gond? A forrás, ahonnan beszereztem a bogyót.
Szar helyen vettem. Nem akartam dokihoz menni.
Nem akartam gyógyszert felíratni.
Az már túl erős lett volna.
Potencianövelőt felíratni. Jesszus!
Mi lesz, ha majd nem írják fel többet, és majd nem tudok alakítani?
Mert a doki nem hajlandó többet felírni.
Az nagyon kellemetlen.
El tudjátok képzelni a beszélgetést? „Persze, vágom, doki.
Más nem is úgy dugok, ahogy azelőtt. Esküszöm.
Ez az utsó alkalom. Ne hagyjon cserben, kérem!”
Nem akarok ilyen helyzetbe kerülni.
Szóval a benzinkúton vettem a pirulát.
Halál komoly. Nem így terveztem. Spontán ötlet volt.
Elmentem tankolni, bementem csipszért,
és ott volt a bogyó a csipsz mellett. Mondom, faszom, bedobok egyet.
Energiaitallal nyeltem le. Egyből felpörögtem.
A gond a benzinkutassal volt.
Rohadt sok kérdés merült fel bennem. Mondtam, hogy néha szorongok.
Úgy kezeltem a kutast, mint egy dokit. Irtó sok kérdésem volt.
Mondom: „Elnézést, mi a különbség
a Rhino XL és az Alfa 45 Pro között?
Melyik mit tud?
Szóval maga a Rhinóra esküszik? Oké.
Allergiás vagyok a kagylóra. Ez nem gond? Tuti, nem lesz bajom? Oké.
A vásárlók mit mondanak? Vannak visszatérő vevők?
Van, aki vett ilyet újra? Mondta valaki, hogy ez szuper, és kér még?”
Erre ilyet szól:
„Van egy tag, aki mindig felvásárolja az összes cuccot.
A farzsebébe tuszkol mindent.”
Mondom: „Csak egyvalakinek van ekkora farzseb a gatyáján.
Michael Jordan, te faszkalap!
Michael Jordan, te piruláspöcsű!”
Ki fog nyírni, ha ezt megnézi. Alig várom!
Majd látjátok a hírekben, hogy bunyóztunk. A farzsebét fogom püfölni.
„Baszódj meg, Mike! Baszódj meg! Tudom, hol a számítógéped.”
Amúgy félek, hogy gyógyszerfüggő leszek.
Ettől konkrétan parázom.
Ennek az az oka, hogy 45 vagyok, és fekete.
Ilyenkor már vigyázni kell az egészségre. Vigyázzatok magatokra!
Vigyázzatok magatokra, amíg tudtok!
Ne várjátok meg, míg már nem lesz rá lehetőségetek! Ez fontos.
Vigyázzatok magatokra, amíg van rá lehetőségetek!
Az egészség nagyon komoly dolog. Tényleg.
Hogy miért vigyázok magamra ennyire?
Mert a családban rohadt sok szarság fordult elő.
Rengeteg. Elcseszett egy családom van. Nálunk minden szar előfordult.
Cukorbetegség, a kurva rák, magas vérnyomás, köszvény.
Jobb meg bal oldali stroke, minden, de tényleg.
Ezért próbálok mindent megelőzni.
Inkább most változtatok, hogy később ne kelljen.
Ezen dolgozom. Ez a cél.
Szerintem…
szerintem az én barátaim a legkorlátoltabb emberek,
ha az egészségről van szó.
Magasról szarnak az egészre.
Spank a leghülyébb ilyen téren.
Kábé egy hónapja épp vacsiztunk. Spank ivott egy pohár bort.
Erre azt mondja: „A bortól mindig beszédülök.
Elhomályosul a látásom, és nem érzem a kezem.
Most is, mintha megnyúlna bal oldalt az arcom.
Zsibbad a karom, és nem érzem a lábam.
És rohadtul bizsereg a lábfejem.
Mondom: „Baszd meg, agyvérzésed van. Stroke-ot kaptál.”
Mire ő: „Jól vagyok. Majd ledőlök, és bedobok egy gyömbérsört.”
Mondom: „Mi?” „Ledőlök, és bedobok egy gyömbérsört.”
Szívesen eldumálnék azzal,
aki bemesélte a feketéknek, hogy a gyömbérsör gyógyszer.
Eskü, találkoznék vele, hogy jó erősen nyakon basszam.
Az nem gyógyszer!
Az egy kibaszott üdítő! Egy üdítőital!
Tudjátok, mi nincs a gyömbérsörben? Gyömbér.
Kezdjük ezzel! Kibaszott gyömbér.
Csomóan kis üvegcsékben tartják otthon a gyömbérsört.
Idióták! Az üdítő!
A spanom is esküszik rá.
Esküszik rá. A másik haverom, Harry kábé tíz éve szétcseszte a térdét.
Tudtam, hogy a porc ment benne tropára.
Kérdeztem, mi baja, azt mondja: „Csak elaludtam, nyújtanom kell.”
Mire Spank: „Igyál gyömbérsört!
Erre Harry: „Ez komoly?” Eskü, így. „Ez komoly?”
Spank azt mondja: „Ja, igyál gyömbérsört!”
Harry kikért egyet, megitta, felállt, azt mondja: „Baszki, tényleg!
Érzem, hogy jobb.” Mondom: „Te hazug fasz!
Érzed a buborékokat is, mi? Lófaszt se érzel.”
Az egészség amúgy nagyban múlik azon, hogy mit eszel.
Ebben a csatában a legtöbben alulmaradnak. Sajnos kevesen értik.
Fontos, hogy mit ehetsz, és mit nem.
Az öregek ezt leszarják. Ők ezt leszarják.
Próbáltatok már nagyfaterra rászólni, hogy ne egyen sót?
„Azt én majd tudom. Szerinted érdekel, mint mond az orvos?”
Leszarják.
Én már tudom, mit ehetek és mit nem.
Például imádom a csípős csirkeszenyát.
A gyomrom nem bírja, de imádom. A legjobb szendvics, de nem bírom megenni.
Eddig mindig leterített. Mindig ő győz. Mindig.
Valahányszor lenyomok egyet, így lövell ki belőlem.
Egyben.
És ott van.
Hátra sem kell néznem. Tudom, milyen. Tudom, hogy brutális.
De tudjátok, mi a dühítő? Hogy kurvára megrágok minden falatot.
De ez a rohadék valahogy újra összeáll bennem, és kijön egészben.
A kenyér az ülőke hátsó részén landol, a csiresz meg a fürdőszobapadlón.
Úgy rakom össze újra, és dobom bele a vécébe.
Kibaszott szendvics! Lángol tőle a seggem.
Öregen már semmit nem bírsz.
Egyszerűen elgyengül a gyomrod.
Már semmit nem tudsz megenni. Menjetek el egyszer öregekkel kajálni!
Hosszan sorolják a pincérnek, hogy mi mindent nem ehetnek.
A legszimplább dolgokról beszélünk. „Elnézést, van citrom a vízben?
Akkor vigye innen! Ha megiszom, egy hónapig szenvedek.
Napokig fosok a citromtól.”
„Te a citromtól fosol?”
Ez szezámmagos zsemle? Vigye innen!
Már egy szemtől egy évig rottyon vagyok.”
„Mi?
Egy évig? Baszki!”
Amúgy az öregedés poén.
Alig várom, hogy vénember legyek.
A lényeg, hogy tudd, milyen akarsz lenni öreg korodban.
Én tudom, milyen akarok lenni, és azt is, hogy milyen nem.
Mondtam a családnak,
hogy van az az állapot, amit nem szeretnék megérni.
Mint mikor az ember így…
Tudjátok, mintha valaki szólongatna.
Ezt kurvára nem akarom. Mikor már emlékeztetni kell dolgokra.
„Nagypapa, kérsz palacsintát?” „Nem kérek.”
„Dehát szereted!”
„Igaz. Imádom a palacsintát.”
Ha ez lesz, vigyetek el valahová, és lőjetek fejbe!
Nem akarok ezzel az agyatokra menni.
„Valaki intézze már el az öreget!”
Nem akarok olyan gyógyszeres dobozt sem.
Olyat sem akarok. Ami ilyen hosszú, és minden napnak van egy kis fiókja.
Inkább meghalok.
Inkább meghalok, minthogy azt vegyem elő vacsora előtt.
„Jó ég!
Tudja valaki, milyen nap van?
Csütörtök? Jaj, ne! Azt hittem, kedd van.”
Inkább lőjetek le!
Kurvára nem akarok így élni.
És úgy sem akarok élni, hogy nem tudom elfújni a gyertyákat a szülinapi tortámon.
Ez a legnagyobb kibaszás egy öregemberrel. Mikor valaki 83 vagy 85 éves lesz,
és vesznek neki egy kurva nagy tortát, tele gyertyával.
Nyolcvanöt gyertya ég a tortán.
És jönnek, hogy: „Boldog szülinapot, nagyi! Fújd el a gyertyákat!”
„Menni fog, nagyi!” Nem, nem fog menni!
És már 45 perce várják, hogy szerencsétlen elfújja a gyertyákat.
Már mennének dolgozni.
„Meg tudod csinálni, nagyi.”
Ezt sem akarom megérni.
Olyan akarok lenni, aki mindig kimondja, amit gondol.
Én ilyen akarok lenni öregen.
Bizonyos kor felett az ember már bármit kimond, szarik a világra.
Az életed alkonyán megteheted. És jó páran meg is teszik.
Tudjátok, ki volt ilyen? A legendás Quincy Jones.
Nyugodjon békében! Quincy Jones ilyen volt, baszki.
Istenem!
Ahogy megöregedett, elengedte magát.
Ha akartok egy jót nevetni, nézzétek meg az utolsó interjúit!
Kábé egyszer sem a kérdésre válaszol, csak mondja a magáét.
Elvan a kis világában. Azt mondja, ami jólesik.
A riporter kérdezi, hogy mit jelent neki a zene.
Mire ő: „Minden csajt megdugtam a Supremesből.” „Hogy mondja?”
„Jesszus, Quincy! Mit mond?”
„Szarok bele!
Tudja, miért ez volt a nevük? Mert mesés volt a pinájuk. Leszarom.
Hatvan éve kokózom.” „Jó ég!
Quincy…
Quincy, ilyet nem mondhat!”
„Szarok rá! Ennél durvábbat is tudok mondani.
Sok mindent tudok.
Mondjak egyet? Stevie Wonder nem is vak. Csak megjátssza.
Egész életében megjátszotta.
Egyszer megkérdezte, hogy versenyezhetne Ray Charlesszal.
Mondtam, hogy ha fullba nyomná a vakot. És mit tett? Hát ezt.
Látja a tetves billentyűket.
Csak kamuzik.”
„Joe, elég lesz, kérem, ezt fejezze be!”
„Én mondtam Joe Jacksonnak, hogy verje el a kölykeit!” „Mi?”
„Mindennap meg is tette.
De van még egy sztorim.
Van még egy.
Én fehérítettem ki Michael bőrét. Én csináltam.
Én voltam.
Szólókarrierre vágyott. Mondtam, hogy így nem fog menni, és kifehérítettem.
Ez azért egy tök másféle öregkor. Én ilyet akarok.
Amikor már bármit kimondhatok. Amúgy egész jól haladok.
Van egy vicces sztori. Sokáig filóztam, hogy elmondjam-e, de elmondom.
Kurvára elsütöm. Szóval…
Emlékeztek a vacsira, amiről az elején meséltem?
Az unokaöcsémmel meg a családdal.
Szóval már befejeztük a kajálást, és jött a pincér.
Kérdezi, hogy kérünk-e desszertet. Mindenki lázba jött, hogy naná, kérünk.
„Én édesburgonyás pitét kérek. Én citromos pitét.
Én csokitortát. Én muffint. Faszt, inkább almás pitét kérek.
Majd megkóstolom a tiédet. Én fagyit kérek.”
Kérdezi a pincér, hogy én mit kérek. Mondom, én nem eszem édességet.
Erre a nagybátyám bepöccen. Azt mondja: „Nézd a kis hollywoodit!
Nézd már a kis hollywoodit!
Nehezedre esne egy kis édességet enni a családoddal?
Mr. Tökéletes! Egy okot mondj,
miért nem bírsz desszertet enni a családoddal!
Miért nem tudsz velünk desszertet enni?
Mondom: „Nem tudom.
Talán mert az asztal alatt lassan már csak bal lábakat látok.”
Hagyom, hogy feldolgozzátok.
Neked leesett?
Ez egy diabéteszes vicc.
Ha egy fekete cukros lesz, először általában a lábfejét amputálják.
Ezért mondtam, hogy ha majd lenézek, csak bal lábakat fogok látni.
Mert mindenkinek levágják a jobb lábát, vágod?
Megvan?
Igazából nem is a poén a vicces.
Hanem mikor látom, hogy a fehérek nem vágják a szitut.
„Mi a fasznak vágnák le mindenkinek a lábát?”
A hölgy is csak nézett, hogy: „Mi van?”
Nem tudom, maradhat-e ez a poén.
Nem tudom, mert a nagybátyámnak tényleg amputálták az egyik lábát.
Esküszöm. És ha legközelebb találkozunk, rohadtul pipa lesz.
„Vicces gyerek vagy, mi, Kevin?
Nagyon vicces gyerek vagy, igaz?
Szívem szerint most rögtön feldugnám a seggedbe a lábam!”
Amúgy nemrég amputálták a lábát.
Látszik, hogy még nem dolgozta fel teljesen,
mert még mindig kétlábas megjegyzéseket tesz.
Mindig belefut.
Én meg ezeket humoristaként nyilván nem hagyom szó nélkül.
Egyik nap épp indultunk valahová, beültünk a kocsiba,
mire ő: „Megfagyok, visszaszaladok a kabátomért.”
Mondom…
„Maximum visszaugrándozol azért a kabátért.
Nem szaladsz te már sehová.”
Remélem, érzitek, hogy ma itt minden mindennel összefügg.
Azért adtam A koromhoz méltón címet az előadásomnak,
mert fel akartam hívni a figyelmet az időskor jelentőségére.
Manapság mindenki fiatalodni akar.
Vissza akarjuk forgatni az időt. Nem élvezzük az öregkort.
Pedig az öregség az élet megélése, tapasztalat és bölcsesség.
Ezek nélkül nem nyerhetünk.
Ez a siker kulcsa.
Meg kell értenünk, hogy az öregkor egy kibaszott áldás.
Csodálatos áldás, mert nincs rá garancia.
Nincs rá garancia.
Nem magától értetődő dolog, hogy megéred az 50-et, 60-at, 70-et vagy 80-at.
Ez egy kiváltság, vagy talán szerencse.
Legyetek büszkék, és örüljetek az életnek, mikor elértek ezekhez a mérföldkövekhez!
És ne térjetek le az útról!
Ha megöregedtek, maradjatok a nyuggersávban! Ne próbáljatok előzgetni!
Ne cikázzatok!
Abból lesznek a sérülések. Én is így törtem el a farkam. Cikáztam.
Tök feleslegesen versenyeztem azzal a taggal.
Az egész nyaramat elcsesztem. Az egész nyaram ment a kukába.
Úgy volt, hogy végigutazgatjuk a nyarat.
Ebből egy utazás lett, mert megsérültem.
Elmentünk Ruandába.
Azt akartam, hogy valami újat tapasztaljunk meg.
Ami maradandó élmény lehet.
Hogy lássunk egy másfajta kultúrát is.
Egy másfajta környezetet.
Ilyenkor sosem zárkózunk el semmitől, nyitottak vagyunk.
Mikor megérkeztünk, rögtön azt mondták, hogy muszáj elmennünk egy gorillalesre.
Azt mondták, muszáj elmennünk.
Ha valaki nem tudná, mi az a gorillales, annak megpróbálom elmagyarázni.
A gorillales az, amikor a bemész a dzsungelbe,
és elkezdesz gorillalábnyomokat követni,
míg el nem jutsz egy olyan területre, ahol igazi gorillák élnek.
Mikor ezt meghallottam, mondom: „Nyomjuk, baszki!”
Gondoltam, csak lesz ott valami plexi.
De nem?
Tutira van valami plexi.
Sosem voltam gorillalesen, nem voltam képben.
Gondoltam, lesz plexi.
Szóltak, hogy a két kisebbik nem jöhet velünk.
Úgyhogy a nejemmel meg a két kamasszal mentünk.
Két másik csoport is jött.
Egy fehér család, és másik négyfős, fehér társaság.
Összesen 12-en voltunk.
A dzsungelbe a parkon át vezetett az út. A park végén már ott volt a dzsungel.
Halál komoly. A dzsungelben aztán már katonák is csatlakoztak hozzánk.
Volt náluk AK-47-es, géppuska, komplett taktikai felszerelés.
Még pisztoly is volt a lábukra szíjazva.
Nyilván felmerült bennem pár kérdés. Mondom: „Elnézést!
Elnézést! Mi ez az egész, ők miért vannak itt? Mi fog történni?”
Erre a katona: „Ha megvadulnának a gorillák,
kilőjük őket.”
Mondom: „Mi? Dehát ott a plexi, azt úgysem tudják betörni, nem?
Nem tudják betörni.”
Senki nem felelt. Azt hittem, jól gondolom.
Aztán megjelent az idegenvezető. Antoine-nak hívták.
Antoine annak szentelte az életét, hogy megértse a gorillákat.
Kívül-belül, tetőtől-talpig ismerte őket.
Egy fekete fazon volt, akit szívem szerint elrejtenék a fehérek elől.
Ő a legemberibb gorilla, akit valaha láttam.
Tudom, elsőre hülyén hangzik, de mindjárt megértitek.
Antoine magyarázta el, hogy mit tegyünk,
ha találkozunk egy gorillával.
Most szó szerint fogom idézni.
Azt mondja: „Figyelem!
Első szabály. Soha ne nézz bele egy gorilla szemébe!
Ha a gorilla rád néz, nézz lefelé, ezzel behódolsz.
Behódolsz, mert nincs hatalmad felette. Itt ő az úr, nem te.
A gorilla felett nincs hatalmad. Lefelé nézz!
Tudasd vele, hogy hatalma van feletted!
Neked nincs hatalmad.
Második szabály.
Eggyé kell válnod a gorillával.
Azt kell tenned, amit ő.”
Ahogy ezt kimondta, a faszi konkrétan gorillává változott.
Nem hittem a szememnek, baszki.
Kurva ideges lettem, mert fehérek előtt csinálta,
ami felhúzott.
A fehérek jegyzeteltek, minden szart leírtak.
Mondom: „Mi a faszt irkálsz, ribanc?” A nő meg csitítgatott, hogy figyeljek.
Mondom: „Engem te ne csitítgass!
Mit jegyzetelgetsz?”
Antoine meg folytatta.
Fel-le ugrált, és a földet csapkodta.
Mikor befejezte, ránézett a fiamra. Azt mondja: „Most te.”
Mondom: „A nagy büdös lófaszt!
A fiam nem fog gorillát játszani fehér közönség előtt,
nem hagyom, hogy a Jordan kölykök sorsára jusson.
Nem fogsz bohócot csinálni a fiamból.
Nem fogod ezt tenni a fiammal.”
Mire ő: „Ahogy gondolod.”
Erre odaszaladt egy fához, és a kérgébe harapott.
Elkezdte alatta nyalogatni a cukrot.
„A gorillák imádják a cukrot. Nektek is imádnotok kell.”
Aztán kitépett egy marék eukaliptuszt,
és elkezdte vele bedörzsölni magát.
„A gorillák imádják az illatát.
Eukaliptuszillatúnak kell lennetek.
Most már indulhatunk.”
Erre fogta magát, és berohant a dzsungelbe.
Bazmeg!
Valahogy utol kellett érnünk.
Ott kóvályogtunk a dzsungelben. Esküszöm, úgy történt, ahogy mondom.
Húsz perc múlva a faszi megtorpant. Azt mondja: „Állj!”
Majd hozzátette: „Itt vannak.”
Mondom…
„Hol a plexi? Hol kell beállni mögé?
Hol a plexi?”
Aztán, ahogy kinéztem balra,
láttam, hogy hét vagy kilenc nősténygorilla jön elő a bokorból.
Két lábon. Konkrétan így kisétáltak.
Sosem láttam még ehhez foghatót. Behódoltam, feltettem a kezem.
Leborultam, behódoltam nekik. Behódoltam.
Antoine erre odajött. Azt mondja: „Állj fel, Kevin!”
Mondom: „Szállj le rólam! Behódoltam, itt ők uralkodnak.
Nekem nincs hatalmam.
Egy senki vagyok, itt ők uralkodnak.”
Kinézek oldalra, és látom, hogy a nejem ezerrel vakuzik.
Videózik, hogy megörökítsen mindent.
Meglöktem. Mondom: „Bukj már le!
Hajolj meg! Hódolj be!
Nincs hatalmunk felettük, itt ők uralkodnak, senkik vagyunk.”
Már vagy 15-en voltak. Tizenöt kibaszott gorilla.
Egy egész család. Uncsitesók, nagynénik, nagybácsik, mindenki.
Ott flesseltek körülöttünk, mi meg középen álltunk.
Rohadt gyorsan történt. Az egyikük hozzáért a homlokomhoz.
Nem ütött meg, de így hátrahúzta a homlokom.
Akkorára nyílt a szemem, mint még soha életemben.
Kibaszott nagy volt ez a fehér rész.
Közben láttam az egyik katonát.
Ott állt. Mondom:
„Lődd már ki, bazmeg! Mire vársz?
Lődd le!
Megtámadott, bazmeg, nem látod?
Le akarja tépni a homlokomat. Nem tudom, mit művel.”
A gorillák játszottak tovább, bunyóztak, mi meg néztük.
Aztán hirtelen mind felálltak, és berohantak a fák közé.
Antoine felállt. Izgatott volt.
Azt mondja: „Hát nem gyönyörű?
Testközelből láthatjuk a gorillákat.
Most utánuk megyünk, és megnézzük, hogy élnek.
Követjük őket.”
Mondom: „Nem, bazmeg!
Nem követek semmilyen gorillát. Én megyek vissza.
Mi most szépen visszamegyünk, és jön velünk egy katona,
aki nem fosik a gorilláktól, mint ez a csicska.
Igen, egy csicska vagy, az vagy. Le akarta tépni a homlokomat!”
Antoine azt mondja: „Kevin, végig kell jönnötök velünk.”
Mondom: „Nem, én visszamegyek.” Mire ő: „Jaj, ne! A főnök!”
Mondom: „Ja, beszélnék a főnököddel is. Nem tetszik, ahogy bántok velünk.”
Esküszöm, így kinéztem balra,
és a kibaszott bokrok közül előmászott egy ezüsthátú alfa-hím.
Baszki! Az ezüsthátú egy igazi gyúrós állat. Brutál mellizom, zéró láb.
Brutál mellizom, zéró láb.
Ennél sosem volt lábnap. Csak mellre gyúrt.
Ha egy gorillát lesittelnének, pont így nézne ki.
Sosem láttam még ilyet.
Megérintett egy fát, és a fa kidőlt.
Simán kidőlt.
Nem hittem el. Karnyújtásnyira voltam egy ezüsthátú alfától.
Teljesen elvarázsolt a látvány.
Mindenki leguggolt, mindenki megadta magát.
Csak én álltam egyedül, és bámultam a gorillát.
A fiam zökkentett ki.
Megütögette a lábam.
Megfordultam, mire ilyet szól:
„Szia, apa!” Mondom: „Mi a…
mi a faszt búcsúzkodsz?” Baszki…
Mondom: „Jézusom!” Leesett, hogy megszegem az első szabályt.
Az első szabály az volt, hogy ne nézz az ezüsthátú szemébe.
Én meg farkasszemet néztem az alfával.
Beparáztam. Nem tudtam, mi a faszt csináljak.
Meg akartam kérdezni Antoine-t,
de ahogy megfordultam, láttam, megpattant.
Antoine…
Antoine úgy futott, ahogy még senkit nem láttam futni.
Gyönyörűen zárta az ujjait.
Így hasított, baszki.
Úgy vágta a szelet, mint a tortát, vágod?
Nem tudtam, mit tegyek.
Mondom, lesz, ami lesz. Néztem az ezüsthátút, az meg engem.
Hadd mondjak valamit! Sosem voltam beszari.
Akkor sem akartam az lenni. Mondom, jöjjön, aminek jönnie kell.
Néztem az alfára, az meg elkezdte verni a mellkasát.
Elmondom, ez mit jelent.
Ha egy ezüsthátú üti a mellkasát, az erejét fitogtatja.
Így keménykednek a harc előtt.
Még egy infó. Ha egy ezüsthátú harcol,
és elveszíti a küzdelmet, mindent elveszít.
Az asszonyt és a gyerekeit is.
Ha alfaként veszítesz, full magadra maradsz a dzsungelben.
Foghatod a fejed, mert semmid nem marad.
Ennek is így lett ennyi felesége meg kölyke.
Kurva sok ezüsthátút kicsinált.
Feltennék nektek egy kérdést.
Elég, ha magatoknak megválaszoljátok.
Ez tényleg akkora veszteség? Ha megküzdünk… Figyu!
Megküzdünk egymással, én veszítek, ő elviszi a nejem meg a kölyköket.
Elmennek, én meg szabadon távozhatok, épségben.
Ha ez tényleg így megy, szerintem ez nem olyan para.
Oké. Szóval nézem az ezüsthátút, az meg néz engem.
Mondom, ez van, én azért nem döngetem a mellem.
Nem akartam becsicskulni, nem utánoztam.
Azt tettem, amit bárki más is tett volna.
Szerintem ti is pontosan azt tettétek volna, amit én tettem.
Belenéztem az alfa szemébe, és bedobtam az összes trükköt.
Ugráltam, csapkodtam a földet, kiharaptam egy fa kérgét,
és bedörzsöltem a seggem eukaliptusszal.
Ezt csak azért mesélem el, mert tudom, hogy a fehérek az egészet videóra vették.
Úgyis fent lesz a neten, de azt akartam, hogy tőlem halljátok először,
mit kellett tennem azért, hogy megmentsem a családomat.
Fontos dolgot tanultam meg aznap.
Azt, hogy a másik pirulát kellett volna bevennem.
Az Alfa 45 Prót.
Mert az az ütősebb. Ahogy ti is ütős közönség voltatok.
Köszönöm, hogy velem tartottatok.
Kevin Hart voltam. Imádlak titeket, jó éjszakát!
ÍRTA ÉS ELŐADTA: KEVIN HART
A feliratot fordította: Usztics Lili