Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Mine damer og herrer,
en applaus for Kevin Harts Acting My Age.
Ja.
Jeg vil begynne med å si at jeg er i kjempegodt humør.
For livet er så bra akkurat nå.
Kona er lykkelig. Barna er lykkelige.
Forholdet til storfamilien min blir bedre.
Jeg har fått ansvaret for familiesammenkomster.
Skal familien samles, ordner jeg det.
Gjenforeninger, tilstelninger, middager, alt går gjennom meg.
Jeg skal ikke juge, det kan være irriterende.
Nevøen min sa nettopp:
"Jeg har noe jeg må fortelle familien.
Kan du hjelpe meg å få samlet dem?"
"Det fikser jeg."
Jeg ringer familien. Vi møtes på en restaurant. I et privat rom.
Vi går inn og nevøen min reiser seg.
"Jeg ville bare fortelle dere at jeg er skeiv."
Det kom kjapt.
Vi fikk ikke satt oss til å spise engang.
Ingen sa noe. Alle var stille.
Jeg sa: "Faen, noen må si noe. Bryte isen."
Siden jeg er ansvarlig, får vel jeg si noe.
"Nevø, hør her.
Jeg tror jeg snakker for hele familien. Sant?
Ja? Alle sammen.
Når jeg sier at vi som familie…
Jeg tror man trygt kan s… Du, hør her.
Jeg tror man trygt kan si at vi…
At vi vet det."
Ingen er sjokkert.
Ingen er sjokkert over dette.
Da han sa det, var han iført en liten tubetopp.
Det sto: "My booty hole brown.”
"Selvsagt er du skeiv.
Vi gir faen. Vi er familie. Vi er glad i deg."
Tante prøvde å hive seg på. Hun sa:
"Siden vi er ærlige, så har jeg slitt med vekta.
Jeg tror jeg lider av fedme."
Det blir stille igjen. Ingen sier noe. Det er stille.
"Faen, jeg må bryte isen igjen. Jeg må si noe igjen."
Jeg sa: "Pat, sett den feite ræva di ned." Jeg sa det.
"Sett den feite ræva di ned.
Det er ikke nytt fett. Det er det samme jævla fettet."
Pat har vært feit siden jeg var 12. "Det er samme jævla fettet, Pat.
Sett deg ned. Det er ingen jævla fedme."
Det er vanskelig å holde familien samlet. Mye jobb.
Det krever mye tålmodighet.
Selv i eget hus. Jeg har snakket om mine fire barn gjennom karrieren…
Mye press på meg som kjendisfar.
Helt ærlig føler jeg at jeg la presset på meg selv.
Vet dere hvorfor?
Fordi jeg føler at minst ett av barna mine må lykkes.
Jeg forventer ikke fire av fire. Det gjør jeg ikke.
Foreldre med fire eller flere barn,
vet hvem av barna som vil lykkes og hvem som ikke vil det.
Det syns. "Altså, han her…
Her er det bare å ha kausjonspengene klare."
Jeg vil bare ikke oppdra et null.
Jeg vil ikke være en sånn kjendis som oppdro et null.
Mange kjendisbarn gjør ikke en dritt med ressursene de har tilgjengelige.
Jeg vil at barna mine skal utnytte de mulighetene de har.
Jeg vil ikke oppdra et null.
Jeg vet om kjendiser som har oppdratt null.
Dere tenker ikke på det slik jeg gjør.
Jeg kan si det. Jeg gir faen.
Jeg tok mobilene deres så jeg kan være ærlig.
Så jeg kan være ærlig og si hva jeg føler.
Sier dere det til noen, benekter jeg det.
Jeg skal fortelle dere hvem jeg tror oppdro et null.
Michael Jordan.
Michael Jordan oppdro et null.
Jeg blåser i hva dere sier. Michael vet det. Det vet jeg.
Tror du ikke Michael irriterer seg når han ser Dell Curry feire på sidelinja
med Steph og Seth Curry?
Har du sett Dell Curry se en kamp?
Dell Curry bare: "Se på sønnene mine i NBA!"
Michael ser på Marcus og Jeffrey i enden av sofaen.
"Dere er to er helt ubrukelige.
Alt dere gjør er å tenke ut nye farger til Air Jordans
og spiller Fortnite hver jævla dag. Se på dere."
Nå passer det å fortelle dere at jeg og Michael Jordan ikke er venner.
Så mye at dette kommer fra et litt sært sted.
Michael har vært sur på meg i årevis. Han har vært forbanna.
Jeg holdt en kjendistilstelning for ham, der han kom sent.
Han kom sent, og jeg hadde to klare.
Jeg så ham og fyrte av en kjapp en.
Den var kjapp, men bare for gøy.
Alle vet at Michael Jordan kler seg stygt.
Han har gått med noen av de verste jeansene jeg har sett.
Store baklommer. Kjempestore baklommer.
En Dell-PC hadde fått plass i baklomma hans.
Dæven, Mike. Har du en jævla PC i baklomma?
Dæven, Mike. Har du et jævla modem der?
Han kom sent. Jeg fyrte av en kjapp en.
"Michael kler seg som en gravid lesbisk kvinne."
Buksa var dratt helt opp til brystet.
Den lille kulemagen hans stakk ut.
Jeg har ikke snakket med ham siden.
Jeg gir jeg faen. Jeg blåser i hvem som liker meg eller ikke.
Det er vanskelig å irritere meg.
Førtifem år gammel. Jo eldre du blir, jo mer faen gir du.
Det er helt sant.
Jo eldre du blir, jo mer faen gir du.
Handler det ikke om familien eller livet mitt, ofrer jeg ikke tid på det.
Jeg er ikke den samme som før. Jeg og vennene mine har forandret oss.
Jeg husker hvordan vi var før.
Vi snakket om den samme dritten hver dag.
Hvor er damene? Hvor er klubbene, hvor er drinkene?
Hvor er drinkene, klubbene? Hvor er damene, klubbene?
Hver eneste dag.
Førtifem er annerledes. Nå snakker vi om skader og medisiner.
Det er helt sant.
Etter 40 har man alltid vondt. Vet ikke hva det er.
Man har vondt, men vet ikke hvorfor.
Hver samtale begynner med et spørsmål
om en skade man ikke vet hvordan man fikk.
"Nakken er vond i dag, men aner ikke hva jeg gjorde."
Alle bryr seg om skaden din etter 40. Alle vil hjelpe.
"Hva gjorde du?"
"Vet ikke. Jeg ser vel for lenge på skiltene langs motorveien.
Jeg følger dem med blikket sånn."
Alle vet hva man trenger. De tror de er leger.
"Skaff deg gurkemeie. Skaff deg litt fiskeolje.
Gni fiskeolje på halsen. Ta en spiseskje hvitløk. Bit en løk.
Sett venstre fot i varmt vann i ti minutter."
Jeg er ingen vampyr. Hva faen snakker du om?
Man er alltid skadet etter 40.
Greia med å skade seg etter 40 er at man aldri kommer seg helt.
Man mister litt med hver skade.
Man kommer seg aldri helt. Her er bevis. Se på denne armen.
Helt opp. Ser dere det? Helt opp.
Ikke denne siden. Der har dere den.
Legen så det og sa: "Bare bruk den andre siden."
Jeg sa: "Fiks det!
Jeg er ujevn. Fiks det, for faen!"
Jeg misunner den yngre generasjonen.
Når de unge skader seg, kommer de seg kjapt.
Jeg spilte basketball med dem.
En av ungdommene vrikket ankelen. Ankelen var nedi gulvet. Jeg så det.
Vrikket ankelen. Den var nedi banen.
"Å faen! Den er brukket. Jeg vet han brakk den."
Vet dere hvordan han fikset den?
Han bøyde seg ned, strammet lissene, hoppet opp.
"Det går bra. Jeg kan fullføre kampen."
"Fullføre kampen?"
Sånt går ikke etter 40.
Vrikker man ankelen er man i en støvel dagen etter.
Man har den jævla støvelen på.
"Skjer'a dere?"
"Dæven, Joe! Jeg trodde du vrikket ankelen."
"Jeg også.
Det viser seg at det er menisken og akillesen.
Det startet isjiasen. Jeg er ute i åtte måneder."
"Åtte måneder?
Åtte måneder! Dæven, Joe!
Du spilte ikke engang!"
"Jeg vet det. De sa jeg satte meg for fort ned.
Slutt å sette dere så fort når dere er utpå.
Dere må roe ned."
"Dæven, Joe." Det er for lett å bli skadet.
Folk forstår ikke hvor lett det er å bli skadet.
Jeg gikk ned trappa her om dagen. Skled ned de siste tre trinnene.
Jeg falt ikke. Jeg "hælet" dem. Når du gjør sånn her.
Vet dere hva jeg snakker om? "Å nei." Som den dritten der?
Det skremte vettet av meg.
Forresten så vil jeg mye heller falle.
Faller man, er det over.
Med denne dritten her, tenker man på…
Man tenker på hvor ille det blir når man endelig faller.
"Jeg kommer til å slå huet på den jævla trappa."
Man skader folk.
Hun stakkars dama foran meg. Jeg dyttet gamla ned trappa.
Jeg fikk panikk.
Alt jeg hørte var…
Trapper er farlige. Vet ikke hvorfor vi trenger så mange.
Så mange jævla trapper overalt.
Det er greit å gå opp. Ned er problemet.
Det blir skumlere med alderen.
Jeg var med sønnen min. Sønnen min gikk ned trappa.
Han hoppet ned trappa.
Han må være en Avenger. Jeg har aldri sett bedre knær.
Hva slags knær har sønnen min?
Jeg går sidelengs ned. Det forandrer seg med alderen. Sånn her.
"Har dere det travelt? Gå rundt meg.
Jeg skal ikke skade meg på grunn av dere."
For lett å bli skadet.
Jeg gikk inn i dusjen her om dagen. Beinet mitt sklei. Herregud.
Det skremte vettet av meg. Det var stor avstand mellom beina.
Det har aldri vært så stor avstand mellom beina før.
Herregud.
Man verdsetter ikke alt man kan holde seg i i dusjen før man trenger det.
Man vet ikke hvorfor det er håndtak i dusjen før man trenger dem.
Jeg sklei, slo nesten hull i hodet, men fikk tak i håndtaket.
Jeg sa: "Takk, redd-en-stakkars-liv-håndtak."
Ja.
Det er det det er. Redd-en-stakkars-liv-håndtak.
Det morsomme er at jeg bomma på det store.
Prøvde å gripe tak i det.
Jeg bomma. Grep tak i det lille.
Jeg visste ikke at det var derfor de to håndtakene var der.
Jeg er redd for å falle i dusjen.
Det er en av de verste skadene man kan få.
Falle i dusjen? Herregud.
Det jeg er mest redd for er å falle og ikke kunne røre meg.
Å havne under dusjhodet og vannet…
Vannet fortsetter å renne,
og jeg må sitte der og kjempe for livet i seks timer.
I seks timer er jeg bare…
Det er slik de finner meg.
Med en liten pikk, for jeg har vært i vannet i seks timer.
Herregud. Kan dere forestille dere det?
Du er i ferd med å dø og hører noen si: "Æsj, se på pikken hans."
Å, herregud.
Skyt meg nå!
"Hvorfor ser pikken hans sånn ut?"
Kluten stikker ut av ræva di fordi det er det siste du vasket.
Det er dritt på kluten.
"Æsj, det er dritt på den kluten.
Jeg rører ikke den lille bæsjeklump mannen."
Jeg dør, for faen.
Jeg tenker sånn på grunn av den siste skaden min.
Den siste skaden var ille.
Jeg brakk pikken. Enkelt og greit.
Jeg er ærlig. Her er det full åpenhet.
Jeg skadet meg under et kappløp.
Ikke på en bane der du løper over mål og får en premie på slutten. Nei.
To fulle karer midt på gata, klokka 02.00.
Jeg løp mot en tidligere NFL-running back uten grunn.
Det var ikke planlagt.
Vi var på grillfest. Jeg hørte ham snakke i baren.
Han snakket om fotball. "Jeg savner fotball.
Livet er ikke det samme uten fotball. Jeg vil tilbake på banen.
Jeg mistet en del av meg selv da jeg sluttet å spille."
Helt uforklarlig sa jeg: "Jeg knuser deg i et kappløp nå."
Han sa: "Hva? Mener du det, Kevin? Vil du kappe?"
"Ja, jeg vil kappe. Kom igjen."
"Vi kan kappe hvis du vil."
Jeg ignorerte så mange tegn…
…som sa: "Kevin, ikke gjør det."
Det første var hvordan han tøyde i motsetning til meg.
Han hadde så mange tøyninger. Han gjorde dype hoftebøy som dette.
Han gjorde noe med lysken. Han tøyde knær.
Jeg kaller dette "forme kuleis". Vet ikke hva det er.
Han gjorde noen rumpespark. Han tøyde i fem minutter.
Jeg gikk bort til ham og ristet på beina to ganger. "Kom igjen.
Kom igjen!"
Det verste man kan ha etter 40 er venner på samme alder.
Venner over 40 er fæle for uansett hvor dumme avgjørelser man tar,
støtter de deg uansett hva.
Da jeg ristet på beina to ganger, sa vennene mine: "Ja da!
Ta ham, Kev!"
Jeg skal gruse ham.
Jeg sa: "Du er proffspiller, så du har bra teknikk.
Du tror teknikken gir deg en fordel, men nei da.
Du hamler ikke opp med mitt naturtalent og naturlige løpsevne."
Min hemmelighet når jeg løper er å holde fingrene samlet sånn her.
Vent litt.
Hemmeligheten er at jeg holder fingrene samlet
og kutter gjennom vinden sånn.
Vinden er som en kake. Jeg kutter i vei!
Alle får et kakestykke når jeg løper.
Alle som løper med spredte fingre fanger vind.
Se her. All den jævla vinden.
Ikke jeg. Se her.
Gutten står i enden av kvartalet. Han holdt armene opp sånn.
Når gutten senket armene, var løpet i gang.
Vi står på startstreken. Jeg visste han hadde bra teknikk.
Han hadde en hånd nede sånn, denne armen opp sånn. Hodet sånn.
Min var det jeg kaller "gatestart".
Det er når man ikke… Man prøver bare å komme av gårde først.
Det er alt.
Herregud. Gutten står i den andre enden av kvartalet.
"Klar, ferdig…" Han senket hendene. På tide å løpe.
Han startet raskest.
Når jeg løper, begynner jeg med hodet ned.
Jeg begynner med hodet ned, og så løfter jeg hodet.
Når jeg løfter hodet, er vi enten side om side
eller så er jeg litt foran deg.
Når jeg kapper har jeg aldri vært annet enn side om side eller foran.
For første gang ser jeg bakhodet hans. Herregud.
Jeg taper, for faen. Herregud.
Noe er galt. Noe må være galt.
Aldri i verden om jeg taper. Noe er galt.
Jeg ser på fingrene mine. De var ikke helt samlet.
Jeg samlet dem.
Med alderen lager man mer lyd når man løper.
Vennene mine roper fra siden: "Kom igjen, Kev! Øk farta!
Opp med knærne. Hæl til tå. Det er helt jevnt."
"Faen ta, jeg prøver!"
Jeg tar ham ikke igjen. Åtte steg igjen. Jeg snakker med meg selv.
"Kom igjen, Kev. Opp med knærne. Faen heller. Snu det, Kev!"
På det nest siste steg, kjente jeg det.
Jeg faen meg kjente det. Vet dere hvordan det kjentes?
Som om pikken fløy av kroppen og inn i buskaset.
Det kjentes som om pikken forlot kroppen min og havnet i buskaset.
Jeg sluttet å løpe umiddelbart.
Jeg skar den grimasen skadde gjør når de får øyekontakt med noen.
Treneren min så det straks. "Går det bra?" "Nei, dette er ille."
Du vet hvor skadet du er ut ifra hvem du spør etter.
Alle vennene mine står der.
Jeg sa: "Gå og hent kona mi." Nå. En av dere."
Spør man etter kona, vil man få affærene i orden.
Skrive under på familielegatet, testamentet, jeg gir faen i hva.
Pikken min er i buskaset. Jeg vil dø.
Jeg lever ikke uten pikk. Den er i buskaset.
De gikk for å hente kona mi. Hun var dritforbanna.
Hodet gikk fra side til side.
Hun sa: "Hva faen har du gjort nå?"
"Gjør meg en tjeneste. Se om pikken min ligger i den buska."
"Hæ?"
"Gå og se om du ser pikken min i buska!"
"Pikken din er ikke i en busk." "Jo!"
Jeg er liten, så hun tok tak.
"Kom her. Jeg kjenner pikken din rett her."
"Umulig. Det er bare baller. Du kjente bare baller."
"Pikken min er i buskaset.
Jeg krangler ikke om hvor pikken min er. Jeg ringer legen nå."
Jeg ringte legen. "Dette er ille. Jeg kan ikke gå. Pikken min er i buskaset.
Jeg tok et bilde av buskaset så vi kan hente den. Kona vil ikke å lete.
Jeg kommer til sykehuset via bakdøra. Ingen får se meg slik.
Ha båra klar. Jeg kan ikke gå."
Han sa: "Det fikser jeg, Kevin." Helt sant, dere.
Vennene mine kjører meg til sykehuset. Mitt verste mareritt.
Som en episode av en dårlig sykehusserie.
De legger meg på båra og haster meg gjennom sykehuset.
De kutter buksene mine nedenfra,
snakker sykehusspråk som ikke gir mening.
"Gi meg tre TCE med åtte SUV."
Jeg aner ikke hva de sier. Aner ikke.
Noen roper: "Vi må ta MR for å se hva vi har."
Aner ikke hvorfor, men jeg takler ikke MR-maskinen.
Men jeg juger alltid om det.
De legger meg i MR-maskinen. Legen spør om jeg er klar.
"Absolutt. Kjør på."
Han lukket døra. Jeg hører pipene.
Jeg fikk hetta.
Jeg la hendene på glasset og sa: "De prøver å ta DNA-et mitt."
Jeg fikk helt hetta.
De måtte gi meg narkose.
Jeg fikk narkose. Jeg våknet. Legen var ærlig med meg.
"Kevin, det er som du trodde. Du skadet deg stygt.
Du slet begge adduktorene."
"Faen!
Begge to?"
Ekte tårer, umiddelbart.
Jeg gråter. Jeg er helt ødelagt.
Jeg gråt fordi jeg ante ikke hva det var.
Jeg har aldri hørt det før og antok det verste.
"Har jeg ikke eggstokker?
Tok du eggstokkene mine, din jævel?
Tok du eggstokkene mine?"
Det var en trist dag.
Jeg fikk rullestol den dagen.
Jeg satt i rullestol i seks uker.
Sykehusrullestolen er verdens verste rullestol.
Den må faen meg foldes.
Men man må være jævla sterk. Man må faen meg…
Man må slå setet for å få den flat.
Bremsene er bak hjulet. Man må tråkke hardt på bremsen.
Jeg har fått mer respekt for folk i rullestol nå.
Jeg sa "mer". Jeg har alltid hatt respekt for dem.
Jeg har bare mer nå.
Alt avhenger av hvem som dytter deg.
Er ikke personen flink, blir livet i rullestol ille.
Man trenger en som er flink. Min var grusom. Fryktelig.
Min første? Fryktelig.
Min første var kona mi. Hun var en skikkelig bitch.
Jeg sier det bare som det er.
Dag én i rullestolen rullet hun meg bort til vinduet og låste bremsene.
"Straks tilbake." Hun lot meg sitte ved vinduet i sju timer.
Sju timer!
Når så dere sist ut av vinduet i sju timer?
Jeg så alt den dagen.
Som en svart episode av Kidnappet. Jeg visste ikke hva som foregikk.
Jeg tisset og dreit i buksa. Ingen skiftet på meg. Hva faen er dette?
Livet i rullestol var tøft. Jeg ba sønnen min om å hjelpe isteden.
"Sønnen min vil være bedre."
Sønnen min var ikke bedre. Han lekte for mye.
Sønnen min dyttet rullestolen langt foran seg.
Så løp han, hoppet på bak og vippet den opp.
Det er skummelt når noen dytter deg i en rullestol,
slipper taket, og du ser biler på veien. "Hei!"
Slik fant jeg ut hvorfor folk i rullestol bruker hansker.
Jeg trodde de ville tøffe seg fordi de var lei av å få dritt.
Jeg så bilene, fikk panikk og prøvde å stoppe hjulene med hendene.
Jeg brente et hull i håndflata.
Det satt en mann i rullestol over gata. Han så på meg.
Han sa: "Du bør skaffe deg hansker."
Jeg sa til kona at jeg trengte hansker.
"Jeg brant hull i håndflata. Jeg trenger hansker."
"Jeg har ikke hansker. Jeg har vanter oppe. Bruk dem."
Jeg henter vantene. Vi går ut den kvelden.
Jeg ser mannen som ba meg skaffe hansker.
Jeg vil være snill og sier: "Takk for at du ba meg beskytte hendene.
Det betyr mye at folk som oss holder sammen."
Dette er visst respektløst i rullestolmiljøet.
Dette betyr noe. Han ble sint. "Du stikker ikke tommelen i ræva mi."
"Hva faen snakker du om? Ingen prøver å stikke tommelen i ræva di.
Jeg sier takk for hjelpen. Jeg sier takk."
Han sa: "Tror du dette er en lek?" Han angrep meg.
Min første rullestolslåsskamp. Aldri opplevd det før.
Jeg var i villrede for sønnen min hadde låst bremsene.
Jeg gjorde meg klar for sammenstøtet. Vi så hverandre i øynene.
Han dytta meg ut av stolen. Herregud!
Jeg reiste meg. "Hvorfor kjørte du inn i meg?"
Folk så på. Noen ropte: "Han later som. Han kan bevege beina."
"Jeg later ikke som.
Jeg ble bortført. De tok eggstokkene mine.
Dere vet ikke hvordan det er å ikke ha eggstokker. Jeg har ingen."
Dere ler, men dette er livet mitt.
Jeg begynte å gå igjen etter seks og en halv uke. Gå.
Siden vi er ærlige, så var det noe som slo meg.
Jeg innså at i de siste seks ukene
ble ikke pikken min hard én gang. Helt sant.
"Herregud. Hva om dette er livet mitt nå?
Hva om dette er den nye normen?
Tenk om kona vil knulle, og pikken min ikke virker? Herregud."
Jeg har ikke angst, men når jeg får det, får jeg det.
Jeg følte at jeg hadde det. Sant? Så jeg begynte å få litt hetta.
Jeg får faen meg hetta.
Jeg dro og kjøpte en pikkpille. Helt sant.
Jeg er ikke flau for å si at jeg tok en pikkpille.
Alle menn burde ta en pikkpille en gang.
Og ta dama med en pikkpille-pikk. Jeg mener det.
Men ikke fortell henne at du har tatt en pikkpille.
Kona mi aner ikke at jeg tok en pikkpille.
Hun vil det når hun ser dette, men akkurat nå vet hun det ikke.
Det handler om å forstå reglene, og sammenhengen bak pikkpillen.
Man kan få tre gode dager ut av den rette pikkpillen.
Regel nummer én er å ikke falle for hypen.
Vær sikre på at dere forstår det, karer.
Det er ikke dere. Det er pikkpillen. Forstår dere det?
Det er pikkpillen.
Ikke tro at din vanlige pikk og pikkpille-pikken er utskiftbare.
Det er to ulike pikkversjoner. Dere vil bli såret.
Det vil kødde med selvtilliten. Man må dele opp dagene.
Dag én på pikkpillen handler om å legge grunnlaget.
Du vet hva du har tatt, det gjør ikke hun. Du må prate piss.
"Fortsetter du å trampe rundt her, ber du om det.
Du må ha glemt hvem jeg er, og hva jeg er i stand til.
Du skal snart få kjørt deg.
Fortsett du sånn, får du et møte med fortiden."
"Særlig, Kevin. Du prater alltid piss.
Du prater alltid piss."
På slutten av dag én, gjør du det du sa.
Du gir den beste pikkpille-pikken noensinne.
Dag to handler om oppfølgingen.
"Jeg sa jeg skulle gjøre det. Jeg kan gjøre det når jeg vil.
Jeg kan slå den av og på som en lysbryter.
Du får ikke den pikken hver gang
fordi du vet ikke hvordan man oppfører seg.
Oppfør deg, så får du den oftere."
"Jeg skal oppføre meg.
Hva må jeg gjøre for å oppføre meg ordentlig?"
"Begynn med å holde kjeft."
Man blir en annen med en pikkpille innabords.
Man er ikke den samme som man er uten.
Selv pisspreiket er annerledes.
Man sier ting man ikke visste man kunne si.
"Hva heter jeg?" "Kevin."
"Nei! Mitt fulle navn som det står på fødselsattesten min?"
"Kevin Darnell Hart."
"Ja!
Hva er personnummeret mitt?"
"Hva? Jeg aner ikke."
"Hva er personnummeret? Si det før jeg tar ut pikken."
"Nei. Ikke ta ut den pikken.
Herregud.
1743222."
"Ja!
Opp med hånda hvis du elsker pikken."
"Jeg elsker den."
Kom ikke med din vanlige pikk etter det.
Da blir man såret.
Hun gir deg et slag i trynet så snart du stikker den inn.
"Er den hard? Den er ikke som i går."
"Hva sa du?
Hva sa du nå?"
"Det kjennes ut som om det var mer blod i den i går.
Jeg skulle få pikken hvis jeg oppførte meg,
og jeg har oppført meg.
La meg hjelpe deg å få mer blod i den.
Kevin Darnell Hart."
"Slutt å si mitt fulle navn! Hva faen sier du mitt fulle navn for?"
"17432221."
"Slutt å si personnummeret mitt!
Har du skjult mikrofon? Hvem jobber du for?"
"Jeg vil ha den pikken."
"Ta ned hånda di."
Dette hadde motsatt effekt. Nå er du slapp. Herregud.
Du ble nettopp slapp med kvinnen du elsker. Fy faen!
Dette er så ille som det kan få blitt.
Dette er ti av ti på panikkskalaen.
Du må prøve å redde situasjonen.
Få den hard med å klemme og presse.
Vet du hva klemme og presse er? Det er siste utvei.
Det er siste utvei for å redde situasjonen.
Man må klemme roten,
for å få prøve å få nok blod til toppen.
Man blir en Transformer.
Jeg vil få den til å reagere.
"Hva skjer?" "Hold kjeft!
Du distraherer meg."
Menn vet hva jeg snakker om, men visste ikke hva det het.
Klemme og presse. Ingen årsak.
I kveld vil damene spørre: "Klemmer og presser du nå?
Det kjennes ut som du klemmer og presser."
Jeg tror problemet var pikkpilleleverandøren min.
Hvor jeg fikk pikkpillene fra. Jeg ville ikke gå til legen.
Jeg ville ikke få resept på pikkpiller. Det var for aggressivt.
Resept for pikkpiller. Herregud.
Hva skjer når resepten utløper?
Man kan ikke gjøre det lenger, for legen skriver ikke ut en ny resept.
Det er flaut.
Hvordan er den samtalen? "Nei, jeg vet det.
Jeg knuller ikke sånn lenger. Jeg lover. Det blir den siste.
Dette blir siste gang. Ikke la meg i stikken."
Jeg vil ikke havne i den situasjonen, så jeg kjøpte pillene på bensinstasjonen.
Det var ikke planlagt. Det var et spontant kjøp.
Jeg fylte bensin og kjøpte potetløv.
Pillene var ved siden av potetløvet, Jeg sa: "Faen heller" og svelget en.
Jeg drakk en C4 energidrikk. Kjente det straks.
Problemet var ekspeditøren. Jeg hadde så mange spørsmål til ham.
Jeg sa at jeg har angst.
Jeg behandlet ekspeditøren som en lege. Det var mye jeg ville vite.
"Unnskyld meg.
Kan du si meg forskjellen på Rhino XL og Sølvrygg 45 Pro?
Hva er forskjellen?
Ok, så du liker Rhino?
Er skalldyrallergien min et problem?
Nei? Det går fint? Ok.
Hva synes kundene dine? Har du faste kunder?
Kommer de tilbake og kjøper mer? Elsket de dem og kjøper dem igjen?"
Han sa det rett ut.
"Jeg har én fyr som kjøper alle pikkpillene vi har.
Han putter dem i baklomma."
"Det er bare én baklomme stor nok til så mange piller."
Michael Jordan, din jævel.
Michael Pikkpille Jordan, din jævel!
Mike vil drepe meg når han ser dette. Gleder meg.
Dere vil lese at jeg og Mike slåss. Jeg slår mot baklomma. "Faen ta deg, Mike.
Faen ta deg. Jeg vet hvor PC-en er."
Jeg er virkelig redd for å bli avhengig av piller.
Det er faktisk noe jeg frykter.
Jeg er en 45 år gammel svart mann.
Det er her helse og velvære kommer inn. Ta vare på dere selv.
Ta vare på dere selv mens dere kan ta valget.
Ikke vent til dere ikke har noe valg. La det synke inn.
Ta vare på dere selv mens dere kan ta valget.
Helse og velvære er en alvorlig sak.
Jeg er veldig opptatt av å ta vare på meg selv
fordi det er mye dritt i familien min.
Mye dritt. Familien min er ødelagt. De har alt.
Diabetes, kreft, høyt blodtrykk, urinsyregikt.
Noen får stadig slag. De kjemper mot alt man kan tenke deg.
Jeg vil unngå det, så jeg prøver å forebygge.
Jeg prøver å gjøre noe nå så jeg slipper det senere.
Det er det jeg prøver på. Det er målet.
Jeg…
Jeg sier til vennene mine…
De er verdens dummeste når det handler om helse og velvære.
De eier ikke respekt for helse og velvære.
Spank er kanskje den dummeste når det gjelder helse og velvære.
Vi var ute og spiste middag. Spank drakk et glass vin.
Han sa: "Jeg blir svimmel når jeg drikker vin.
Synet blir sløret, jeg mister følelsen i hånda.
Venstre side av ansiktet kjennes avlangt ut.
Armen min er nummen. Ingen følelse i beinet.
Kjennes ut som jeg har nagler i foten."
"Kompis, du har et slaganfall."
"Det går bra, jeg hviler litt og drikker ginger ale."
"Hva?"
"Jeg hviler litt og drikker ginger ale."
Jeg vil møte den som overbeviste svarte om at ginger ale er medisin.
Jeg vil møte deg så jeg kan gi deg en på tygga.
Det er ikke medisin!
Det er brus, for faen. Det er brus!
Vet dere hva som ikke er i ginger ale? Ingefær. Skal vi begynne der, folkens?
Folk har små flasker med ginger ale i medisinskapet.
Jævla idioter. Det er brus!
Vennene mine elsker ginger ale.
Harrys knær har vært ødelagt i over ti år.
Jeg vet det er menisken.
Jeg spurte Harry hva som var galt. "Jeg sov feil. Jeg må bare lee på det."
Spank sa: "Drikk ginger ale."
Harry sa: "Ja vel?" Helt sant. "Ja vel?"
Han sa: "Ja, drikk ginger ale."
Harry bestiller ginger ale, drikker den og reiser seg. "Fy faen. Ja da.
Ja, jeg kjenner det."
Jævla jugepave.
Kjenner du bobler i kneet? Du kjenner ikke en dritt.
Helse og velvære handler om hva du kan og ikke kan spise.
Det er en kamp folk taper hver dag. Noen forstår det, andre ikke.
Hva du kan og ikke kan spise.
Gamle folk gir faen.
Har du prøvd å irettesette gamle? "Bestefar, du kan ikke spise salt."
"Jeg vet det. Tror du jeg bryr meg om deg eller legen?"
De gir blanke faen.
Jeg vet hva jeg kan og ikke kan spise.
Jeg elsker Chic-fil-As sterke kyllingsandwich.
Den er kjempegod, men jeg kan ikke spise den.
Sandwichen er ubeseiret. Den har aldri tapt mot kroppen min.
Hver gang jeg spiser den, kommer den ut av ræva som et skudd. Ett skudd.
Der er den.
Jeg ser ikke etter engang. Jeg vet det er grisete bak der.
Vet du hva som gjør meg sint? Jeg tygger sandwichen som bare.
Men den setter seg sammen igjen på et vis og kommer hel ut igjen.
Brødet på toalettsetet. Kyllingen på gulvet.
Jeg må sette den sammen igjen og legge den i do.
Faen ta den sandwichen. Den er rene rævbrannen.
Man kan spise færre ting som gammel.
Magen svekkes. Man kan ikke spise en dritt mer.
Vil du le, spis middag med gamle folk.
Gå og hør dem fortelle kelnere hva de ikke tåler.
Det kan være helt enkle ting. "Er det sitron i vannet?
Fjern den. Spiser jeg sitronen er jeg ferdig resten av måneden.
Jeg vil drite i dagevis."
"Driter du av sitroner?"
"Er det sesamfrø på brødet? Få det vekk.
Spiser jeg det er jeg ferdig resten av året."
"Hva? Resten av året? Dæven!"
Men å bli gammel er gøy.
Jeg gleder meg til den andre siden av alderdommen.
Man må vite hva slags gammel man vil være.
Jeg vet hva slags gammel jeg vil og ikke vil være.
Familien min vet det.
Blir jeg en viss type gammel, vil jeg ikke leve lenger.
Jeg vil ikke bli den typen som…
…ser ut som om noen ropte på deg.
Slik vil jeg ikke leve. Jeg vil ikke bli minnet på alt jeg pleide å like.
"Bestefar, vil du ha pannekaker?" "Nei."
"Men du elsker pannekaker."
"Det stemmer. Jeg elsker pannekaker."
Ta meg med ut bak og skyt meg i hodet.
Jeg vil ikke "åh-e" folk ihjel.
En eller annen, skyt ham.
Jeg vil ikke måtte trenge en pilleeske.
Den lange pilleesken med ukedager på.
Jeg vil heller dø.
Jeg vil heller dø enn å ta den ut av lomma under middagen.
"Uff da.
Vet noen hvilken dag det er?
Torsdag? Å nei. Jeg trodde det var tirsdag."
Skyt meg!
Da vil jeg ikke være her, for faen.
Hvis jeg ikke kan blåse ut bursdagskakelysa, vil jeg ikke være her.
Det er det verste du kan gjøre mot gamle.
Gamle som fyller 83, 85 år.
Man har store bursdagskaker med mange jævla lys på.
Det er 85 lys på bursdagskaka.
"Gratulerer med dagen, bestemor. Blås ut lysene."
"Du klarer det." "Nei, det gjør hun ikke!
Jeg har ventet i 45 minutter på at hun skal blåse ut de jævla lysene!
Må på jobb!"
"Du klarer det, bestemor."
Jeg vil ikke være her.
Jeg vil bli så gammel at jeg kan si akkurat det som faller meg inn.
Så gammel vil jeg bli.
I en viss alder begynner man bare å si ting. Man bryr deg ikke.
Man er på den andre siden. Visse gamle gjør det bra.
Vet dere hvem? Legenden Quincy Jones.
Hvil i fred til legenden selv, Quincy jævla Jones.
Herregud.
Quincy ble gammel og begynte å si ting.
Vil dere le litt? Se Quincy Jones' siste intervjuer.
Han begynner å si ting som ikke har noe med spørsmålene å gjøre.
Quincy tok sin tid. Han gjorde sin egen greie.
Jeg så intervjuet. "Quincy, hva betyr musikk for deg?"
Han sa: "Jeg knullet alle i Supremes." "Vent litt. Hva sa du?
Herregud, Quincy. Hva?"
"Jeg gir faen.
Vet du hva 'Supremes' står for? Suveren fitte. Jeg gir faen.
Jeg har tatt kokain i 60 år." "Å faen!
Quincy… Slutt å snakke."
"Tror du jeg bryr meg? Jeg vet ting folk må få vite.
Jeg vet ting.
Her er en stor en. Stevie Wonder later som han er blind.
Han har latet som hele tiden.
Stevie spurte hvordan han kunne konkurrere mot Ray Charles.
"Jeg sa: 'Bli bedre til å være blind.' Vet du hva Stevie gjorde? Dette her.
Han kan se tangentene.
Han latet som.
Det holder nå, Joe. Det holder.
Jeg sa at Joe Jackson skulle rise barna." "Vent. Jøss!"
"Han hoppet ikke over en eneste dag.
Jeg har én til.
Det var jeg som bleket Michaels hud. Det var meg.
Han ville bli soloartist. 'Da kan du ikke se sånn ut. Blekemiddel!'"
Det er et annet nivå av gammel. Det nivået vil jeg nå.
Når man kan si hva faen man vil. Jeg nærmer meg.
Jeg visste ikke om jeg skulle ta med denne vitsen, men jeg tar den.
Jeg tar den med.
Husker dere middagen jeg fortalte dere om? Familiemiddagen for nevøen min?
Vi er ferdige med å spise. Kelneren kommer bort.
Helt sant. "Vil dere ha dessert?"
Familien min går berserk. "Visst faen.
Gi meg søtpotetpai." "Sitronmarengspai til meg."
"Sjokoladekake, red velvet-cupcake.
Nei. Gi meg eplepaien. Den må jeg smake."
"Jeg smaker din. Jeg tar en root beer float."
"Mr. Hart, vil du ha noe?" "Nei takk. Jeg spiser ikke søtsaker."
Onkelen min ble sint. "Se på lille Hollywood.
Se på lille Hollywood.
Er du for fin til å spise dessert med familien din? Mr. Perfekt, sant?
Gi meg én grunn til at du ikke kan spise dessert med familien din.
Hvorfor kan du ikke nyte dessert med familien din?"
Jeg sa: "Kanskje fordi det kun er venstreføtter under bordet.
Skal vi starte der?"
Tenk etter.
Tok dere den?
Det er en diabetesvits.
Når man får diabetes i svarte familier, er det første man mister en fot.
Så hvis du ser under bordet, er det kun en haug venstreføtter.
Alle har fått høyrefoten kappet av. Er dere med? Ja?
Det er ikke vitsen engang.
Vitsen er faktisk hvor forvirret hvite blir etter jeg sier den.
"Hvorfor i helvete kapper de av familiens føtter?"
Hun var så forvirret. "Vent, hva?"
Vet ikke om jeg kan beholde den.
Jeg vet ikke om jeg kan beholde vitsen, fordi onkel har bare én fot.
Ja, og jeg når vi treffes igjen, så vil han være sur.
"Du er meg en morsom en, eller hva, Kevin?
Du er meg en morsom en, eller hva, Kevin?
Gi meg én grunn til at jeg ikke skal sparke deg i ræva!"
Han fikk nettopp beinet amputert.
Han har ikke helt skjønt det ennå,
for han sier fortsatt mye tobeinte greier.
Han glemmer seg.
Komikeren i meg kan ikke bare la det ligge.
Vi skulle dra, satte oss i bilen, lukket bildøra.
Han sa: "Det er kaldt. Jeg løper inn og henter jakka mi."
Jeg sa…
"Du kan hoppe inn og hente den jævla jakka di.
Du løper ingen steder."
Det er en flott mulighet for å sørge for at dere forstår
at det er en sammenheng i vitsene.
Jeg bestemte meg for tittelen Acting My Age
for jeg ville rette oppmerksomhet mot alderdommens viktige side.
Jeg føler at alle prøver å bli yngre.
Alle prøver å skru tiden tilbake. Ingen feirer den andre siden.
La meg fortelle dere hva alderdom er. Det er opplevelser, erfaring og visdom.
Uten de tingene vinner man ikke i livet.
Det er vinneroppskriften.
Man må forstå at alderdom er en jævla velsignelse.
Det er en utrolig velsignelse for ikke alle kommer seg dit.
Ikke alle gjør det.
Man kan ikke ta for gitt at man blir 50, 60, 70, 80.
Man er en av de få heldige som blir det.
Så stå på en pidestall og feir livet
når dere når de milepælene.
Ikke vær redd for å holde kursen.
Når dere blir gamle som faen, hold kursen. Ikke slingre.
Slutt å slingre.
Da skader man seg. Sånn brakk jeg pikken. Jeg slingret.
Jeg skulle aldri ha kappet med den mannen.
Jeg ødela sommeren med det løpet. Hele sommeren gikk fløyten.
Jeg og familien skulle på ferie hele sommeren.
Vi tok kun én ferie fordi jeg skadet meg. Vi dro til Rwanda.
Jeg tok dem med til Rwanda for jeg ville oppleve noe nytt.
Noe vi kunne holde fast ved.
Noe som kunne gi oss litt kultur. Sant?
Forståelse for et annet miljø.
På ferie sier vi aldri nei. Vi er med på alt.
Da vi kom til Rwanda var gorillavandring det første som ble foreslått.
"Dere må dra på gorillavandring."
For de som ikke vet hva det er, skal jeg prøve å forklare det.
Gorillavandring er når man drar til jungelen
og oppdager det som ser ut som gorillafotspor.
Man følger fotsporene til man finner ekte gorillaer i sitt naturlige miljø.
Da de sa det sa jeg: "Jeg gjør det."
Jeg sa ja fordi jeg antok at det var glass mellom.
Ikke sant?
Det må være glass mellom.
Det er alltid glass mellom meg og gorillaer.
Det må være glass.
De sa: "De yngre barna kan ikke dra."
Jeg, kona og mine to tenåringer dro. Vi er med to andre grupper.
Det var en hvit familie på fire, og en annen hvit vennegruppe på fire.
Vi var 12 i alt.
Man når jungelen ved å gå gjennom parken. Parken blir til jungelen.
Helt sant.
I jungelen fikk vi følge av soldater.
De hadde AK-47, maskingevær, taktisk utstyr.
De hadde håndvåpen festet til beina.
Når jeg ser dette, har jeg spørsmål.
"Unnskyld.
Unnskyld meg. Hvorfor er de her? Hva er i ferd med å skje?"
"Hvis gorillaene går for langt,
må vi avlive dem."
"Når du sier… Hva gjør de? Slår de på glasset?
Kan de knuse glasset?"
Ingen svarer, så jeg antar at det jeg sier stemmer.
Guiden vår dukker opp. Han heter Antoine.
Antoine er en mann som har viet livet
til å forstå gorillaer.
Han kjenner gorillaer ut og inn.
Antoine er en svart mann jeg ikke vil at hvite folk skal vite om.
Jeg har aldri sett et menneske så lik en gorilla.
Det høres sprøtt ut, men jeg skal forklare hvorfor.
Antoines oppgave var å fortelle oss hva vi skal gjøre når vi møter gorillaen.
Dette er ordrett hva han sa:
"Ok, hør her.
Regel nummer én: Ikke se gorillaen i øynene.
Ser gorillaen på dere, se ned. Underkast dere.
Underkast dere for dere har ingen makt.
Gorillaen har makten. Dere har ingen makt.
Dere er maktesløse sammenlignet med gorillaen. Se ned.
Vis gorillaen at han har makten, og at dere ikke har makt.
Dere er maktesløse.
Regel nummer to: Dere må bli ett med gorillaen.
Dere må gjøre det gorillaen gjør."
Han begynner å forvandle seg til en jævla gorilla på stedet.
Jeg tror faen ikke det jeg ser.
Jeg er irritert for den svarte mannen ter seg som en gorilla foran hvite folk.
De hvite tok notater, skrev ned ting.
Jeg ble sint. "Hva faen skriver dere?"
Hun hysjet meg. "Følg med."
"Jeg slår deg ned. Ikke be meg om å følge med.
Hva skriver du i den boka?"
Antoine fortsetter…
Han hopper opp og ned, slår i bakken.
Når han er ferdig, ser han på sønnen min. "Prøv du."
Jeg sa: "Ikke faen om han skal!
Sønnen min skal ikke te seg som en gorilla foran hvite folk
og få livet ødelagt som Jordan-guttenes.
Det gjør du bare ikke mot sønnen min.
Det gjør du ikke mot sønnen min!"
Han sa: "Som du vil."
Han løper til et tre, biter barken av treet.
Han slikker sukkeret under.
Han sa: "Gorillaer elsker sukker. Det må dere også."
Han tar eukalyptus ut av buskene.
Gnir eukalyptus over hele kroppen.
"Gorillaene elsker lukten av eukalyptus. Dere må også lukte som eukalyptus.
Nå går vi."
Han løper inn i jungelen.
Faen!
Vi må jo følge etter ham.
Vi går i jungelen. Jeg sverger at dette er helt sant.
Etter 15-20 minutter stopper han. "Stopp."
Han sa: "De er her."
Jeg sa: "Hvor er glasset? Hvor stiller jeg meg bak glasset?
Hvor er glasset?"
Jeg snudde meg til venstre.
Sju til ni hunngorillaer kommer ut av buskene.
De er på to bein. Disse jævlene kommer ut.
Jeg har aldri sett noe sånt. Jeg underkastet meg.
Jeg la meg ned. Jeg underkaster meg.
Antoine prøvde å få meg opp. "Reis deg opp, Kevin."
"Nei. Slipp meg, for faen. Jeg har ingen makt. De har makten.
Jeg har ingen makt.
Jeg er maktesløs. De har makten."
Jeg så meg til siden, og ser at kona mi har mobilen framme.
Hun prøver å filme. Hun prøver å få bilder.
Jeg slo henne. "Legg deg ned. Underkast deg.
Vi har ingen makt. De har makten. Vi er maktesløse."
Nå er det 15 stykker. Det er faen meg 15.
En hel jævla familie. Nieser, nevøer, tanter, onkler.
Disse jævlene går rundt, og vi er i midten.
Alt skjer så fort. En av gorillaene berørte panna mi.
Han slo meg ikke, men trakk panna mi bakover,
og åpnet øynene mine mer enn de noensinne har vært.
Man så mye av det hvite i øynene.
Mens den gjorde det, så jeg soldaten. Rett ved siden av.
Jeg sa: "Skyt den. Hva faen gjør du?
Skyt den!
Dette er helt klart et jævla angrep.
Han prøver å rive av meg panna." Jeg vet ikke hva han gjør.
Alle gorillaene leker. De er lekeslåss. Vi ser på.
Plutselig reiser alle seg samtidig.
De løper i jungelen. Antoine reiser seg. Han er helt med.
"Er det ikke vakkert? Gorillaens liv på nært hold.
Nå sporer vi dem så vi kan se hvordan gorillaer lever.
Vi følger gorillaene."
Jeg sa: "Dra til helvete. Nei.
Jeg følger ingen jævla gorillaer. Nei! Jeg drar tilbake.
Jeg og familien drar tilbake. Vi tar med en soldat som gjør jobben sin,
i motsetning til den feigingen. Du er en feiging. Ja, det er du.
Han prøvde å rive av meg panna!"
"Nei, Kevin. Dere må fullføre vandringen."
"Nei, jeg går tilbake."
Han sa: "Å nei. Sjefen." "Bra. Jeg vil snakke med den sjefen din.
Jeg liker ikke måten du har behandlet oss på."
Helt sant. Jeg snudde meg til venstre.
En ekte sølvrygg kommer ut av de samme buskene.
Herregud. Når jeg sier en ekte sølvrygg,
snakker jeg om en ekte en. Kun bryst, ingen bein.
Den gorillaen har aldri trent bein. Kun bryst.
Hvis en gorilla havnet i fengsel, ville den sett slik ut.
Jeg har aldri sett noe lignende.
Han kom ut, berørte et tre. Treet falt.
Treet er på bakken.
Jeg kan ikke tro at jeg er en armlengde unna en vaskekte sølvrygg.
Jeg er fylt med ærefrykt.
Alle andre lå på bakken og hadde underkastet seg.
Jeg er den eneste som står og ser på sølvryggen.
Sønnen min får meg ut av transen.
Han slår meg på beinet.
Jeg snur meg, sønnen min sa:
"Ha det, pappa." Jeg sa: "Hva f…
Hva faen du mener du med 'Ha det, pappa?'" Herregud.
Herregud. Da gikk det opp for meg.
Jeg bryter regel nummer én.
Regel én var å ikke se sølvryggen i øynene.
Jeg ser denne sølvryggen rett i øynene.
Nå er jeg redd. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Jeg snur meg for å spørre Antoine.
Når jeg snur meg er Antoine borte.
Antoine løp med en av de beste teknikkene jeg har sett.
Fingrene var perfekt samlet.
Den jævelen løp som faen.
Han kuttet vinden som et kakestykke.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre. Det får bli som det blir.
Jeg og sølvryggen ser på hverandre. Jeg har aldri vært en feiging.
Jeg har ikke tenkt å bli en. Det får bli som det blir.
Sølvryggen begynner å slå seg på brystet. Han sa…
Jeg vet hva det betyr.
Sølvrygger slår seg på brystet for å vise hvor sterke de er.
Slik avgjør de hvem som er sterkere før de slåss.
Her er mer.
Den sølvryggen som taper slåsskampen, mister alt.
Den mister kona og barna dine.
Taper man som en sølvrygg må man gå i jungelen uten noe.
Man må finne ut av livet. Man har ingenting. Ikke sant?
Det var derfor han hadde så mange koner og barn.
Han hadde banket en haug sølvrygger.
Dette er et spørsmål til dere.
Ikke svar nå. Svar senere.
Er det virkelig et tap? Hvis vi slåss… Sant? Hør her.
Hvis vi slåss og jeg taper, så tar du kona mi og barna mine?
Dere går den veien, og jeg den veien, gratis?
Er det det du sier? Det høres ikke ut som et tap.
Så jeg ser på sølvryggen. Han ser på meg.
Jeg skal ikke slå meg på brystet.
Da skjønner han at jeg er en bitch. Glem det.
Jeg gjorde det enhver mann ville ha gjort.
Enhver mann ville ha gjort akkurat det samme i min situasjon.
Jeg så sølvryggen i øynene og gjorde alt Antoine sa. Jeg sa…
Jeg hoppet opp. Slo i bakken.
Jeg bet barken av treet.
Jeg gned eukalyptus i ræva.
Jeg forteller det kun fordi jeg vet
at de hvite folka filmet hele greia.
Det legges ut på nettet når som helst.
Jeg ville fortelle det her først
så dere forstår at det var for å redde familien min.
Jeg lærte noe viktig den dagen.
Jeg burde ha tatt den andre pikkpillen.
Jeg burde ha tatt Sølvrygg 45 Pro.
Det er en sterkere pikkpille. Dere er et herlig publikum.
Takk for at dere kom.
Jeg heter Kevin Hart, og jeg elsker dere. God natt.
Tekst: Cathrine Hvidsten Jenkins