Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Doamnelor și domnilor,
să-l aplaudăm pe Kevin Hart, cu al său La vârsta mea!
KEVIN HART: LA VÂRSTA MEA
Da.
Vreau să încep spunând că sunt în toane bune,
din simplul motiv că viața e frumoasă acum.
Soția e fericită, copiii, la fel.
Relația cu familia mea extinsă merge tot mai bine.
De un timp mă ocup de toate întâlnirile de familie.
Când e cazul să ne vedem toți, apar eu.
Reuniuni de familie, evenimente, cine… Toate trec pe la mine.
Aș minți dacă v-aș spune că nu e enervant, fiindcă poate fi.
Mi-a zis nepotul:
„Aș vrea să spun ceva întregii familii. Mă poți ajuta să o adun?”
I-am zis că da.
Sun familia și ne vedem la un restaurant.
Am un separeu acolo.
Când intrăm, se ridică nepotul.
„V-am adus aici să vă spun că sunt gay.” Așa, din scurt.
Din scurt. N-a așteptat să luăm masa, ne-a trântit bomba.
Nimeni n-a zis nimic pe loc, s-a făcut liniște.
Trebuia să spună cineva ceva, să spargem gheața.
Fiind responsabil cu adunările, am decis să spun eu.
„Nepoate, ascultă! Cred că vorbesc în numele întregii familii.”
Corect?
Da? În numele tuturor.
„Îți spun că noi, ca familie…
Putem spune că… Ascultă!
Cred că e destul de clar…
că știm deja.
Nu e niciun șoc.
N-a șocat pe nimeni informația asta.”
Când ne-a zis, avea un maiou fără bretele,
pe care scria „maro ciocolatiu”.
Normal că ești gay, ce dracu’?
Nu ne pasă, familia te iubește oricum.
A profitat și mătușa. S-a ridicat și a zis:
„Dacă tot suntem sinceri, am probleme cu greutatea.
Cred că sunt obeză.”
Iar s-a făcut liniște, auzeai musca.
„Drace, iar trebuie să sparg gheața, să zic ceva.”
Pat, pune fundul ăla lat pe scaun!” Da, asta i-am spus.
„Pune fundul ăla mare pe scaun!
Nu e grăsime nouă, Pat, e acolo de ceva timp.”
E grasă de când aveam eu 12 ani. „E aceeași grăsime, Pat.
Stai jos! Nu e obezitate.”
E greu să ții familia reunită.
Ai de muncă, trebuie multă răbdare.
Chiar și acasă.
Am patru copii. Am tot vorbit despre ei…
Ca tată celebru, presiunea e mare.
Deși cred că am pus presiune singur.
Da. Știți de ce?
Consider că măcar unul dintre copii trebuie să ajungă ceva.
Nu mă aștept să se realizeze toți patru, nici vorbă.
Orice părinte cu mai mult de patru copii
știe care dintre ei va reuși și care nu. E destul de clar.
Știi deja. „Ratatul ăsta mic…
Pregătiți cauțiunea pentru ăsta!”
Faza e că nu vreau să sprijin un eșec.
Nu vreau să fiu genul ăla de vedetă. Multe au copii,
care cresc și nu profită de resursele
pe care le au la dispoziție.
Dar nu și ai mei. Vreau să profite de oportunitățile pe care le au.
Nu scot la înaintare un eșec.
Vă pot da exemple de astfel de vedete.
Voi nu v-ați gândit la asta cât mine.
Vă spun, fără rezerve. Nu-mi pasă.
Parțial, de-aia v-am luat telefoanele, ca să pot fi sincer.
Ca să fiu sincer, să v-o spun cinstit.
Dacă mă dați de gol, o să neg totul.
Vă spun eu cine a susținut un ratat. Fiți atenți!
Michael Jordan.
Michael Jordan a susținut un ratat.
E treaba voastră ce credeți, Michael știe. E conștient.
Credeți că Michael nu știe
când îl vede pe Dell Curry sărbătorind pe margine cu Steph și cu Seth Curry?
Ați văzut cum se uită Dell Curry?
„Ia uite, băieții mei sunt în NBA!”
Michael privește spre capătul opus,
la Marcus și la Jeffrey. „Uite-i pe paralelii ăștia doi!
Cum stau ei acolo și schimbă culorile la Air Jordan,
după ce joacă Fortnite seară de seară. Fiți atenți!”
E momentul ideal să vă spun că eu și Michael Jordan suntem la cuțite.
Conflictul mă face să zic toate astea.
Michael are ceva cu mine de mult.
E supărat de ani buni că am organizat o gală VIP
pentru el, iar el a întârziat.
Aveam deja două gloanțe pe țeavă.
Nu știu de unde, dar am tras unul direct. Pac!
Rapid, dar fără răutate.
Toată lumea știe că Michael Jordan se îmbracă oribil.
A purtat cam cei mai nașpa blugi pe care i-am văzut.
Buzunare imense la spate, cât toate zilele.
Încăpea un laptop Dell lejer.
„La naiba, Mike, ai un Dell în buzunar?”
„La naiba, Mike! Ce dracu’ văd acolo, un modem? Frățioare!”
A întârziat și l-am luat tare.
„Michael are gusturi de lesbiană gravidă.” Așa mi-a venit.
Avea pantalonii sus, până la piept.
Avea și chestia aia groasă la brâu, se vedea clar.
De-atunci n-am mai vorbit cu el.
Dar nu-mi pasă.
Nu-mi pasă cine mă agreează și cine nu.
La vârsta asta nu mă enervez ușor.
Am 45 de ani. Când îmbătrânești, nu-ți mai pasă de nimic.
Ăsta e adevărul.
Când îmbătrânești, nu-ți mai pasă de nimic.
Dacă nu e familia sau viitorul meu,
nu merită atenția mea.
Sincer vă spun, m-am schimbat. E valabil și pentru prietenii mei.
Cum eram înainte… Vorbeam zile întregi despre aceleași chestii.
Unde-s gagicile, cluburile și băutura?
Unde-s băuturile, cluburile și femeile?
Zi de zi!
Dar la 45 de ani vorbim despre suferință și medicamente.
E pe bune treaba. Nu glumesc.
După 40 de ani, toate alea dor.
Ai dureri fără să știi de unde.
Discuțiile încep cu o întrebare
despre o durere apărută din senin.
„Mi-am distrus gâtul azi, nu știu cum dracu’.”
După 40 de ani, toți te înțeleg și vor să te ajute.
„Dar oare cum?” „Nu știu ce naiba am făcut.
Mă uit prea mult la semne pe autostradă. Încep așa, dar rămân cu capul strâmb.”
Fiecare vine cu un sfat, toți se cred doctori.
„Ai nevoie de turmeric. Da, turmeric și ulei de pește.”
„Dă-te cu ulei de pește pe gât! Ia o lingură de usturoi!”
„Mușcă dintr-o ceapă, bagă stângul în apă fierbinte zece minute!”
Mă credeți vampir? Ce dracu’ tot spuneți?
După 40 de ani, doare.
Iar nebunia când te accidentezi după 40 de ani e că nu te refaci,
pierzi mereu o bucată din tine.
Nu te recuperezi sută la sută.
Dovada? Brațul ăsta…
Până sus. Vedeți? Se duce până la capăt.
Pe partea asta, pauză. Fiți atenți! Se vede.
I-am zis doctorului, cică să-l folosesc pe celălalt.
„Repară-mi-l, tembelule!
Nu vezi că sunt strâmb? Fă-mă bine!”
Sunt invidios pe generația asta tânără.
Puștanii se lovesc și sunt noi-nouți rapid.
Jucam baschet cu unii.
Un puștan și-a sucit glezna. A atins cimentul, am văzut-o.
Era strâmbă de tot, atingea cimentul.
„Rahat! Sigur și-a rupt-o. S-a zis cu ea, nu mai scapă.”
Știți cum a rezolvat-o în timp real?
S-a aplecat, s-a legat mai strâns la pantof și a început să sară.
Cică: „N-am nimic, să terminăm partida!”
„Să terminăm partida?”
Nu mai merge așa după 40 de ani.
Dacă atingi terenul cu glezna, a doua zi ești în orteză direct.
Te încalță bine.
„Noroc, lume!”
„La naiba, Joe! Credeam că ți-ai sucit glezna.”
„Și eu.”
„Dar sunt meniscul și tendonul lui Ahile.
Plus o criză de sciatică. Opt luni de relaxare.”
„Opt luni?
Opt luni? Pe toți dracii, Joe!
Nici n-ai jucat!”
„Știu.
Cică m-am așezat prea repede.
Nu vă mai așezați așa de repede pe banca aia, fiți mai atenți!”
„La naiba, Joe!”
Ne accidentăm prea ușor.
Lumea nu înțelege cât de ușor e.
Ieri coboram pe scări și am alunecat pe ultimele trei.
N-am căzut, am alunecat pe ele. Știți ce zic, nu?
Știți cum e. „Nu!” Prostia aia…
Am fost îngrozit.
Apropo, aș prefera să cad.
Când cazi, e clar.
Dar când faci așa, te gândești…
Te gândești cât de nasol o să fie să cazi.
„Îmi sparg capul ca prostul pe treptele astea!”
Suferă și alții.
Aveam o doamnă în față, am proiectat-o pe scări, săraca!
M-am panicat.
Am auzit doar…
Scările sunt periculoase.
De ce ne-or trebui atâtea?
Scări peste tot.
E ușor să urci, la coborâre e problema.
Când îmbătrânești, e înfiorător. Eram cu fiul meu.
A început să coboare scările. Tembelul sărea mai multe.
E din echipa Răzbunătorilor? Ce genunchi are ăsta, mă?
Ce genunchi are băiatul meu?
Eu le cobor într-o parte. După o vârstă, așa e indicat.
„Hai! Te grăbești? Ocolește!
Nu vreau să zac la pat. Avansează!”
Te accidentezi prea ușor.
Am intrat la duș de curând și mi-a fugit piciorul. Doamne!
Am murit de inimă. Aveam picioarele rășchirate bine.
Nu mai fuseseră în poziția asta.
Doamne!
Nu respecți suficient chestiile de la duș de care te poți agăța la nevoie.
Nici nu știi ce-i cu barele alea de la duș până n-ai nevoie de ele.
Am alunecat, mai să-mi sparg tărtăcuța, dar m-am prins de bară.
„Mulțumesc, bară-de-salvat-negrii.”
Da.
Ăsta e rolul ei, să te salveze.
Cel mai tare e că am ratat-o pe cea mare.
Am încercat s-o apuc.
Dar n-a mers, a trebuit să mă mulțumesc cu aia mică.
Doamne! N-am știut niciodată ce rol aveau barele alea.
Mi-e frică să nu cad la duș.
Te poți accidenta urât de tot.
Să cazi la duș? Doamne! Știți de ce mi-e frică?
Să nu cad, să rămân imobilizat acolo,
sub para de la duș, iar apa…
Apa curge pe mine,
iar eu lupt șase ore acolo să supraviețuiesc.
Șase ore…
Așa m-ar găsi.
Cu scula mică, după șase ore în apă…
Doamne! Vă dați seama?
Ești la un pas de moarte și auzi: „Ia uite ce sculă mică are!”
Dumnezeii mă-sii!
Împușcă-mă pe loc!
„De ce are scula așa? Aoleu…”
Cu buretele care-ți iese din fund, că acolo erai cu spălatul…
E și un pic maro.
„E rahat pe buretele ăla!
Sculă-mică ăsta a făcut pe el, eu nu-l ating.”
Iar eu mor acolo.
Ultima accidentare m-a făcut să gândesc așa.
Ultima mi-a venit serios de hac.
Mi-am rupt scula. Nu știu cum să explic mai bine.
Sunt sincer, n-avem secrete azi.
M-am accidentat când alergam.
Nu pe pistă.
Nu unde ai panglica la final și ești premiat. Nu.
Doi negri beți pe stradă, la două dimineața.
M-am întrecut aiurea cu un fost running back.
Ne-a venit pe loc.
Eram la un grătar și l-am auzit vorbind la bar.
Vorbea despre fotbal. „Omule, jur, mi-e dor de fotbal.
Viața nu e la fel fără fotbal. Aș face orice să mă întorc pe teren.
Am pierdut o parte din mine când m-am lăsat.”
I-am zis:
„Fraiere, te fac o cursă când vrei!”
„Ce? Kevin, serios? Vrei să fugim?”
„Sigur că da, fraiere. Haide!”
Omul a fost de acord.
Dar am ignorat semnele…
Toate-mi ziceau să nu fac așa ceva.
Primul semn a fost încălzirea lui față de a mea.
Avea mișcări complexe. Fandări laterale…
Și niște prostii din bazin. Genunchii…
Eu le zic cupe de înghețată. Nu știu ce sunt.
Își dădea șuturi în fund… Vreo cinci minute.
Eu mi-am scuturat picioarele de două ori. „Sunt gata!
Să te văd!”
Cel mai rău la 40 de ani e să ai amici de vârsta ta.
Sunt oribili, fiindcă, oricât de aiurită ar fi decizia ta,
sunt alături de tine și te susțin.
Când mi-am scuturat picioarele de două ori, prietenii au zis: „Da!
Fă-l praf, Kev!”
Praf îl fac pe ăsta!
I-am zis din start:
„Ești atlet profesionist, deci știu că ai tehnică.
Iar asta te face să te simți în avantaj, dar nu-i așa.
Cu talentul și cu viteza mea, o să te prind.”
Secretul meu când alerg?
Țin degetele așa, foarte apropiate…
Stați un pic!
Secretul meu e să țin degetele strânse
și să tai aerul așa.
Aerul e ca un tort pentru mine, îl tai direct.
Toți primesc o felie când fug eu.
Alții fug cu degetele depărtate.
Tot aerul ăla nenorocit…
Eu, nu. Cască ochii aici!
L-am trimis pe tip la intersecție, să țină brațele sus.
Când lăsa brațele, era timpul să fugim.
Eram la start. El era expert în domeniu, știam asta.
Ținea o mână jos, brațul celălalt era așa, iar capul, așa.
Eu aveam postura negrului de cartier.
Ca atunci când… Speram să obțin un mic avans.
Atât.
Doamne! Băiatul era la intersecția următoare.
„Pe locuri, fiți gata…” A coborât brațele. Start!
A plecat cu avantaj.
Eu încep să alerg cu capul plecat.
Încep cu el în jos, iar în cele din urmă îl ridic.
Când îl ridic, suntem mereu unul lângă altul
sau sunt puțin în fața ta.
Mereu când alerg suntem la egalitate
sau am un mic avans.
Dar, stupoare, ridic privirea și-i văd ceafa. Doamne!
O să pierd. Doamne!
S-a întâmplat ceva, e o problemă.
N-am cum să pierd, e o problemă.
Ce să vezi, degetele erau desfăcute. Nu erau unite.
Le-am strâns.
Când îmbătrânești alergi cu zgomot.
Prietenii mei strigau: „Hai, Kev!”
Sus genunchii, Kev! E strânsă cursa. Fugi ca lumea!”
„La naiba, încerc!”
Nu pot să-l ajung. Mai sunt opt pași și vorbesc singur:
„Hai, Kev, sus genunchii! Ce naiba? Depășește-l, hai!”
La penultimul pas, surpriză. Din senin.
Am simțit.
Știți ce am simțit?
Parcă mi-a zburat scula într-un tufiș.
Am simțit că s-a desprins și a zburat în tufiș.
M-am oprit imediat.
Am făcut fața stupidă pe care o ai când te lovești și te văd alții.
Antrenorul s-a prins. „Ești bine?”
„Nici vorbă, sunt praf, omule!”
Depinde pe cine chemi. Așa știi cât de grav e.
Toți prietenii mei erau acolo.
Am zis: „Să se ducă unul s-o cheme pe nevastă-mea!”
Când chemi nevasta, vrei să fie totul aranjat.
Să semnezi ce trebuie, testamentul, actul fiduciar… Orice ar fi.
Scula mea e în tufiș, sunt terminat.
Nu trăiesc fără sculă, e în tufiș.
S-au dus după nevastă-mea. A venit montată, eram cam nervoasă.
Dădea din cap când mergea.
De cum m-a văzut: „Ce tâmpenie ai mai făcut acum?”
„Vreau să-mi faci o favoare. Caută-mi scula în tufiș!”
„Poftim”?
„Am zis să-mi cauți scula în tufiș!”
„Scula ta nu e în tufiș.” „Ba e!”
Sunt mic și m-a înhățat.
„Vino încoace! Simt scula la locul ei.”
„Imposibil. Ai simțit testiculele.
Scula mea e în tufiș.
Nu mă cert cu tine acum, îmi sun doctorul.”
Mi-am sunat doctorul. „E grav.
Nu pot să merg, scula mea a ajuns în tufiș.
Am pozat tufișul, poate e nevoie s-o căutăm. Soția nu mă ajută.
Vin la spital prin spate, doctore.
Nu vreau să fiu văzut așa. Adu o targă! Nu pot să merg.”
Mi-a zis: „Te rezolv eu, Kevin.” Vă spun adevărul.
Prietenii mei m-au pus în dreapta.
Am ajuns la spital. Coșmarul meu.
E ca un episod dintr-un serial TV de mâna a doua.
Apar, mă întind pe targă și o iau la goană cu mine prin spital.
Îmi taie pantalonii de jos,
spun chestii ciudate, neinteligibile…
„Dă-mi trei TCE cu opt SUV-uri!”
Habar n-am ce zic acolo. Nu înțeleg.
Cineva strigă: „Trebuie să-i facem un RMN, ca să vedem ce se întâmplă.”
Nu știu ce am cu aparatul RMN, nu-l suport.
Deși mint de fiecare dată…
M-au băgat în aparat. A venit doctorul. „Kev, ești gata?”
„Normal. Pornește bestia!”
Închide ușa și aud sunetele.
Am înnebunit.
Am pus mâinile pe geam și am zis: „Vor să-mi fure ADN-ul!”
Am luat-o razna.
M-au adormit.
Când m-am trezit, doctorul a fost sincer.
„Kevin, e fix ce credeai. Te-ai nenorocit ca lumea.”
„Ți-ai rupt ambii mușchi aductori.”
Băga-mi-aș!
Pe amândoi?
Mi-au dat lacrimile pe loc.
Plângeam, eram terminat.
Plângeam mai ales fiindcă nu știam care sunt ăia.
Nu mai auzisem de ei, așa că am presupus că e de rău.
„Ce zici, doctore? Nu am ovare?
M-ai lăsat fără ovare, nenorocitule?
Mi-ai luat ovarele?”
O zi nasoală.
Am primit scaun cu rotile.
Am stat în el șase săptămâni.
Mi-au dat unul de la spital, care e cel mai nasol scaun posibil.
E pliabil, trebuie să-l strângi.
Dar îți trebuie forță, să strângi ca lumea.
Ca să-l strângi complet, îl pocnești.
Are frâne în spatele roții și trebuie călcate tare de tot.
După faza asta, îi respect mai mult pe cei din scaun.
Zic „mai mult” fiindcă i-am respectat mereu.
Îi respect mai mult.
Important e cine manevrează scaunul.
Dacă dai de un aiurit, o să-ți facă zile negre.
Ai nevoie de un om bun. Al meu era groaznic. Oribil.
Primul îngrijitor? Oribil.
Nevastă-mea îl manevra. Ce scorpie! Zic și eu…
Asta e situația, sunt sincer.
În prima zi în scaun, acasă, m-a lăsat la fereastră.
A blocat frânele și a zis că vine repede.
Șapte ore am stat la geamul ăla. Șapte ore!
V-ați uitat șapte ore pe geam?
Am văzut de toate atunci.
Ca un episod din Misery cu negri. Nu știam ce dracu’ se petrece.
Mă piș și mă cac pe mine, nu mă schimbă nimeni… Ce-i asta?
A fost nasol în scaun. N-o mai voiam pe nevastă-mea.
Mi-am chemat fiul.
„Să vină fiul meu! O să se descurce mai bine.”
Dar nici vorbă de așa ceva. Lui îi ardea de joacă.
Împingea scaunul la mama naibii,
apoi alerga și mă oprea de-mi ieșeau ochii.
Spaima supremă e să fii împins în scaunul cu rotile
spre o șosea circulată și să-ți dea drumul. „Alo!”
Am aflat și ce-i cu mănușile. Nu știam de ce le poartă oamenii.
Credeam că-s nervoși și că s-au săturat de prostii.
Am văzut strada și m-am panicat. Am vrut să pun frână cu mâna.
Am făcut gaură în palmă. Serios! Și, chiar atunci,
mai era un tip în scaun pe partea opusă. M-a privit.
„Ai nevoie de mănuși, piticule!”
I-am zis soției acasă că vreau mănuși.
„Uite, mi-au luat foc palmele! Vreau mănuși.”
A zis că n-are subțiri, doar de-alea groase, cu un deget.
Le-am luat. Am ieșit în seara aia
și m-am întâlnit iar cu omul ăla.
Eram recunoscător. „Apreciez grija ta, omule.
Mi-ai zis să-mi protejez mâinile. E bine că suntem uniți.”
Dar aparent ești obraznic dacă faci așa în lumea lor.
Înseamnă ceva. S-a enervat. „Nu bagi degetul ăla în fundul nimănui!”
„Ce naiba tot zici acolo? Nu vrea nimeni să-ți bage degetul în fund.
Îți mulțumeam pentru grijă. Ziceam mulțumesc.”
„Crezi că mă joc, tembelule?” M-a atacat.
Primul meu scandal în scaun. Premieră absolută.
Nu știam ce să fac, fiu-meu mă ținea cu frânele blocate.
M-am pregătit de impact. Ne priveam în ochi reciproc.
Am zburat din scaun. Doamne!
M-am ridicat nervos. „De ce naiba mă lovești?”
Aveam spectatori, iar unul zicea: „Ce țepar! Poate să meargă.”
Am strigat: „Nu sunt țepar. Am fost răpit și m-au lăsat fără ovare.
Nu știi cum e să nu ai ovare. Ale mele s-au dus.”
Râdeți voi, dar cu asta m-am confruntat.
Am început să merg iar după șase săptămâni și jumătate.
Dacă tot suntem sinceri azi, vă zic că mi-a venit o idee.
Când mergeam, mi-am dat seama că nu mi s-a sculat deloc. Pe bune!
„Doamne! Dacă rămân așa de-acum? Dumnezeule!
Dacă e noua mea normalitate?
Dacă vrea nevasta sex, iar eu nu pot, că nu se scoală? Doamne!”
Nu-mi fac probleme de-astea, dar și când am câte una…
Iar acum aveam una.
M-am pierdut cu firea. M-am panicat.
Am ieșit și am luat o pastilă.
Pe bune. Nu mi-e rușine să recunosc că am luat o pastilă pentru erecție.
Orice bărbat ar trebui să ia una la un moment dat
și apoi să se culce cu nevasta. Vorbesc serios.
Doar să nu-i spuneți, nu e nevoie să știe.
Soția mea habar n-are că am luat așa ceva.
O să afle când vede numărul ăsta, desigur. Dar acum nu știe.
Trebuie să înțelegeți regulile care guvernează medicamentele de potență.
Dacă iei ce trebuie, te ține și trei zile.
Prima regulă? Nu crede tot ce auzi!
Să fie clar, băieți. Nu credeți ce auziți! Nu sunteți voi,
pastila face toată treaba. E clar? Nu sunteți voi.
Pastila face totul.
Nu încerca să faci cu a ta ce faci cu cea îmbunătățită!
Sunt două scule complet diferite. O să suferi.
O să-ți pierzi respectul de sine.
Trebuie să programezi totul.
În prima zi trebuie să stabilești regulile de bază.
Tu știi ce simți, ea nu știe.
O faci pe durul.
„Dacă mai tropăi mult pe aici, o încurci.
Cred că ai uitat cine sunt și de ce sunt capabil.
Praf te fac!
Dacă o ții tot așa, o să-ți amintești cum eram!”
„Cum zici tu, Kevin. Numai prostii spui.
Mereu vorbești aiurea.”
În seara aia, faci exact ce i-ai promis.
Cea mai tare partidă de sex din viața ta.
A doua zi, fii consecvent. „Ce ți-am zis eu că o să fac?
Nu ți-am zis? Pot s-o fac când vreau.
E ca un mic comutator, pornit, oprit.
Nu ai parte mereu de așa sex
fiindcă te porți aiurea. Aia e problema.
Poartă-te frumos și o să ai mai des.”
„Nu mă port frumos?
Spune-mi cum să mă port frumos și o s-o fac!”
„Poți începe prin a tăcea naibii!”
Ești alt om cu o pastilă de erecție.
Nu ești la fel ca înainte.
Până și miștourile sunt altfel.
Nu te credeai capabil de așa ceva.
„Cum naiba mă cheamă?” „Kevin.”
„Nu. Care e numele meu complet, din certificatul de naștere?”
„Kevin Darnell Hart.”
„Da!”
„Care e CNP-ul meu?”
„Ce? De unde să știu?”
„Care e CNP-ul meu? Zi repede, până nu o scot!”
„Nu! Nu o scoate!
Doamne!
1743222.”
„Da!”
„Dacă îți place scula asta, mâna sus!”
„Îmi place.”
Nu poți veni după aia cu scula normală.
O să te doară sufletul.
O să ți-o servească din prima.
Imediat ce o introduci.
„E completă erecția? Parcă nu e ca ieri.”
„Ce-ai zis, femeie?”
„Ce ai zis, femeie?”
„Nu e ca ieri. Parcă nu e la fel de vânoasă ca ieri.
Ai zis că o pot primi oricând dacă mă port frumos, și m-am purtat.
Hai să pompăm un pic de sânge în ea!
Kevin Darnell Hart.”
„Femeie, nu-mi mai spune numele întreg! De ce faci asta?”
„17432221.”
„Femeie, lasă-mă cu CNP-ul!
Ai microfon? Pentru cine lucrezi?”
„Vreau scula aia.”
„Lasă naibii mâna jos!”
Ai căzut în extrema cealaltă. Acum ești moale. Doamne!
Te-ai înmuiat în plin act cu femeia pe care o iubești. La naiba!
Mai rău de atât nici că se poate.
E nivelul maxim de panică.
Faci ce poți să salvezi partida.
Aplici manevra „apasă și trage”.
Domnule, știți manevra asta? E ultima soluție.
Doar așa mai poți salva partida.
O strângi cât mai tare la bază,
ca să ajungă sângele sus și să ai orgasm.
Și devii un Transformer.
Aștepți o reacție.
„Ce se întâmplă?” „Taci!”
„Sunt concentrat.”
Bărbații știu ce vorbesc, dar nu știau cum să-i zică.
E „apasă și trage”. Cu plăcere.
Femeile care merg acasă azi: „Îmi faci manevra asta?
Mie așa mi se pare.”
Știți care era problema mea? Furnizorul de pastile.
Locul din care mi le procuram. N-am vrut să merg la medic.
Nu voiam rețetă pentru potență. Mi s-a părut prea agresiv.
Rețetă pentru pastile de potență. Iisuse!
Doamne, ce se întâmplă când îți anulează rețeta?
S-a terminat.
Nu mai ai rețetă, a anulat-o un doctor.
Ce jenant!
Cum ar decurge discuția aia? „Da, știu, doctore.
Nici nu mai fac sex așa, jur. Doar de data asta.
E ultima oară. Nu mă lăsa în aer!”
Nu mă văd în situația asta.
Luam pastile de potență de la benzinărie.
Serios.
Și nu intenționat, a fost ceva de moment.
Am alimentat și voiam chipsuri, iar pastilele erau alături.
Am zis: „Asta e.” Le-am luat imediat.
Am băut un energizant C4.
Problema mea era funcționarul.
Aveam întrebări pentru el.
V-am spus că am anxietate.
Am tratat funcționarul ca pe un medic. Aveam multe întrebări.
„Scuză-mă! Care e diferența dintre un Rhino Excel și un Silverback 45 Pro?
Care-i treaba?
Deci preferi Rhino? Bine.
Sunt alergic la fructe de mare. Probleme?
Nu pățesc nimic? Bine.
Ce zic clienții?
Se întorc să cumpere și a doua oară?
Spun că le-a plăcut și cumpără iar?”
Mi-a zis-o direct.
„Am un tip care le cumpără pe toate. Le pune în buzunarul din spate.”
Am zis: „Un singur buzunar e destul de mare pentru atâtea.”
Michael Jordan, nenorocitule!
Michael „Potență” Jordan, ce nemernic!
Mă omoară Mike când vede numărul ăsta. Abia aștept.
O să citiți despre bătaie.
Îi dau la buzunarul din spate. „Du-te naibii, Mike!
Du-te dracului, omule! Știu unde ții laptopul.”
Mi-e foarte frică să nu devin dependent de pastile.
E o teamă reală.
Sunt un tip de culoare de 45 de ani.
E vârsta la care sănătatea primează. Aveți grijă de voi!
Aveți grijă de voi cât e alegerea voastră,
nu stați până nu mai aveți de ales. Reflectați la asta!
Aveți grijă de voi cât e alegerea voastră!
Sănătatea are mereu prioritate. Da.
Îmi place să am grijă de mine
fiindcă am multe rahaturi în familie.
Foarte multe. Familia mea e praf. Are tot ce se poate.
Diabet, cancer, hipertensiune, gută.
Multiple AVC-uri… Tot ce vă puteți imagina.
Nu vreau să ajung în situația asta, iau măsuri.
Încerc să mă schimb acum, ca să nu o fac mai târziu.
Asta e ideea.
Discutam…
Discutam cu prietenii, care-s cam bătuți în cap
când vine vorba despre sănătate.
Nu respectă deloc sănătatea.
Spank cred că e cel mai paralel când discutăm despre sănătate.
Eram la cină acum vreo lună, Spank băuse un pahar de vin.
După ce bea, îl auzi: „De câte ori beau vin amețesc.
Mi se încețoșează privirea, nu-mi simt mâna.
Parcă jumătatea stângă de față se lungește.
Am brațul amorțit. Nu-mi simt piciorul.
Parcă-mi ies țepi din picior.”
I-am zis: „Tembelule, asta e apoplexie!”
„N-am nimic. Mă întind acasă, beau o bere de ghimbir.”
„Ce?”
„Mă întind și beau o bere de ghimbir.”
Oare cine le-a zis tipilor de culoare că berea de ghimbir e medicament?
Vreau să-l cunosc pe respectivul, ca să-i dau una în cap.
Nu e medicament!
E suc. Atât, suc!
Ce nu conține berea de ghimbir? Ghimbir.
S-o zicem pe aia dreaptă! Nu conține ghimbir.
Iar lumea ține sticluțe în dulapul cu medicamente.
Idioților, e suc!
Amicii mei o adoră.
Au încredere în ea. Amicul Harry are probleme cu genunchii de zece ani.
Știu sigur că e de la menisc.
Dacă-l întrebi, zice că a dormit rău, dar o să-i treacă.
Spank zice: „Bea bere de ghimbir!”
Harry zice: „Serios?” Pe bune, nu mint!
„Serios, bea niște bere de ghimbir!”
Harry comandă o bere de ghimbir, o bea și se ridică. „Mamă! Da.”
„Da, e bine acum.”
Ce mincinos!
Au ajuns bulele la genunchi? Nu simți nicio diferență!
Ca să fii sănătos, trebuie să fii atent la ce mănânci.
Lumea pierde zilnic lupta asta. Unii înțeleg, alții, nu.
Ce ai și ce n-ai voie să mănânci.
Bătrânilor nu le pasă.
Ai încercat să pui la punct un bătrân? „Bunicule, știi că nu e bună sarea.”
„Știu, tâmpitule.
Nu-mi pasă de tine sau de doctor!”
Nu-i interesează.
Știu deja ce am voie să mănânc și ce nu.
Ador puiul picant de la Chick-fil-A. N-am voie să mănânc, dar îmi place.
E cel mai bun din lume, dar n-am voie.
Sendvișul e neînvins. N-a pierdut nicio luptă cu mine.
Când mănânc unul, îmi iese din fund ca un glonț.
Un singur glonț.
Uite-l! Ăsta e.
Nici nu mă uit, știu că e dezastru.
Știu că e dezastru acolo.
Știți ce mă enervează? Mestec chiar bine sendvișul ăla.
Dar reușește cumva să se reasambleze înainte să-mi iasă din fund.
Chifla e pe capacul closetului, iar puiul e pe jos.
Trebuie să-l adun și să-l bag în closet.
Să-l ia naiba de sendviș! E dinamită pentru fund.
Și interdicțiile cresc mereu.
Îmbătrânești, ai stomacul tot mai slab.
Nu mai poți consuma prostii. E amuzant să cinezi cu bătrânii.
Ascultați când le înșiră ospătarilor tot ce n-au voie să mănânce!
Chestii banale. „Scuză-mă, apa aia e cu lămâie?
Să n-o văd! Lămâia aia mă nenorocește o lună întreagă.
O să stau zile întregi pe WC.”
„De la o lămâie?”
„Chifla e cu semințe de susan? Ia-o de aici!
După o sămânță sunt terminat un an întreg!”
„Poftim?
Un an întreg?”
E plăcut să îmbătrânești.
Abia aștept să văd și a doua jumătate a bătrâneții.
Trebuie doar să știi ce fel de bătrân vrei să fii.
Eu știu cum aș vrea să fiu și cum nu.
Am discutat cu familia.
După o anumită vârstă, nu mai vreau să trăiesc.
Nu vreau să ajung în punctul în care…
În care arăți de parcă ai fost strigat.
Să nu ajung așa.
Dacă ajung așa, să-mi amintiți ce-mi plăcea și mie…
„Bunicule, vrei clătite?” „Nu vreau clătite.”
„Dar îți plac.”
„Așa e. Ador clătitele.”
Du-mă în spate și trage-mi un glonț în cap!
N-o să mă auzi cu „O” toată ziua.
Să-l scape cineva pe negrul ăsta!
Nu vreau nici să am cutia mea cu pastile.
Nu vreau. Cutia aia lungă, cu zilele săptămânii…
Mai bine mor.
Mai bine mor decât s-o scot din buzunar la cină.
„Vai de mine!
Știe cineva ce zi e azi?
Joi? Credeam că e marți.”
Împușcă-mă!
Nu mai vreau să fiu aici.
Dacă nu pot să suflu în lumânările de pe tort,
nu mai am ce căuta aici.
E nasol să-i faci asta unui bătrân.
Unui bătrân de 83 sau de 85 de ani.
Îi iei un tort imens, cu lumânări.
Ai 85 de lumânări pe tort.
„La mulți ani, bunico! Suflă în lumânări!”
„Hai, că se poate, bunico!” Nu se poate!
Aștept de 45 de minute să sufle naibii în lumânări!
Am de lucru!
„O să reușești, bunico.”
Nu vreau așa ceva.
Vreau să ajung la vârsta la care pot spune orice gândesc.
Acolo vreau să ajung.
La o anumită vârstă poți să spui tot ce vrei, nu-ți mai pasă.
Ești de cealaltă parte a vieții. Unii au nimerit-o.
Vreți un exemplu? Legendarul Quincy Jones.
Să se odihnească în pace. Legendarul Quincy Jones.
Doamne!
Quincy, la bătrânețe, zicea de toate.
Dacă vreți comedie, vedeți ultimele lui interviuri!
Se apuca să spună chestii care n-aveau legătură cu întrebarea.
Quincy era pe treaba lui, nu-i păsa.
La interviu: „Quincy, ce e muzica pentru tine?”
Iar el: „Le-am tras-o fetelor din The Supremes.” „Ce?”
„Iisuse, Quincy. Ce-ai zis?”
„Nu-mi pasă.
Păsărici supreme. Nu-mi pasă!
Iau cocaină de 60 de ani.” „Rahat!”
„Quincy…
Quincy, nu mai vorbi!”
„Crezi că-mi pasă? Lumea trebuie să afle.
Știu chestii.
Am una tare: Stevie Wonder nu e orb. S-a prefăcut.
S-a prefăcut tot timpul.
M-a întrebat demult cum poate concura cu Ray Charles.
I-am zis să fie orb cum trebuie. Știți ce a făcut Stevie? Asta.”
„Vede bine clapele.
Se preface.”
„Joe, ajunge. Gata, Joe!”
„Eu i-am spus lui Joe Jackson de faza cu copiii.” „Stai!”
„Era nelipsit.”
„Mai am una.”
„Eu i-am albit pielea lui Michael. Serios.
Eu am fost.
Voia să cânte singur și i-am zis că n-are cum.
Albește-te!”
Ăla e un alt nivel de bătrânețe. La el vreau să ajung.
Să pot să spun tot ce vreau. Mă apropii.
Aveam o glumă… Nu știam dacă s-o spun, dar v-o spun.
V-o spun.
Vă amintiți că v-am zis de cina aia
cu familia pentru nepotul meu, nu?
Am terminat de mâncat și apare ospătarul.
Serios. Ne întreabă dacă vrem desert.
Familia, în extaz. „Sigur că vrem!
Plăcintă cu cartofi dulci. Cu bezea cu lămâie.
Tort de ciocolată, brioșă glazurată.
Ba nu, o să gust plăcinta cu mere.”
„Gust și eu. Suc cu înghețată de vanilie!”
M-a întrebat dacă vreau ceva.
I-am zis că nu mănânc dulciuri.
Unchiul meu s-a enervat. „Ia uite, micul Hollywood!
Micul Hollywood.
Ești prea bun ca să mănânci dulciuri cu familia?
Ești dl Perfecțiune. Dă-mi un motiv
pentru care nu poți mânca dulciuri cu familia!
De ce nu poți savura un desert cu familia?”
„Nu știu, poate fiindcă sunt doar picioare stângi sub masă?
Ce zici de motivul ăsta?”
Gândiți-vă!
V-ați prins?
Glumițe de diabetici.
În familiile de culoare, când face cineva diabet,
prima dată rămâne fără un picior.
Dacă te uiți sub masă, vezi doar picioare stângi,
fiindcă nu mai are nimeni dreptul. V-ați prins?
Da?
Frumusețea glumei e alta.
Frumusețea e să găsești un alb
complet derutat de gluma asta.
„De ce naiba se amputează membre în familia asta?”
Era foarte derutată. „Stai! Ce?”
Dar nu știu cât mai merge.
Nu știu cât mai merge gluma. Unchiul meu chiar are un picior.
Da. Și știu că o să fie nervos când o să ne revedem.
„Ești un negru tare amuzant, nu, Kevin?
Ești un negru tare amuzant. Nu-i așa, Kevin?
Zi-mi tu de ce nu te-aș lua la șuturi chiar în clipa asta!”
Tocmai i-au amputat piciorul.
E clar că nu s-a obișnuit,
fiindcă spune multe chestii pentru bipezi. Da.
Uită mereu.
Comicul din mine nu se poate abține. Nu pot!
Plecam de acasă deunăzi. S-a urcat în mașină.
„Mamă, ce frig e! Mă duc fuga să-mi iau geaca.”
I-am zis…
„Te duci sărind să-ți iei geaca, mai exact.
Nu te duci fuguța nicăieri.”
Vreau să mă asigur că înțelegeți toți
că am vrut un număr autentic.
L-am intitulat La vârsta mea
ca să atrag atenția asupra importanței vârstelor înaintate.
În prezent, toată lumea vrea să întinerească, să dea timpul înapoi.
Nimeni nu sărbătorește senectutea.
Bătrânețea înseamnă o viață trăită, experiență, înțelepciune.
Fără ele, n-ai câștigat nimic.
Așa ești câștigător în viața asta.
Să înțelegem și că bătrânețea e o binecuvântare.
E o binecuvântare incredibilă, fiindcă nimic nu e garantat.
Nimic nu e garantat.
N-ai garanții că vei ajunge la 50, 60, 70 sau 80 de ani.
Ești printre cei norocoși.
Deci fruntea sus și sărbătorește viața cum trebuie
când atingi aceste cifre frumoase!
Și nu te teme să-ții banda!
Când îmbătrânești tare, ține-ți banda, nu vira aiurea!
Lasă virajele!
Așa dai de dracu’. Așa mi-am rupt scula, virând.
N-avea niciun sens să mă întrec cu el.
Mi-am distrus toată vara. O vară complet pierdută.
Vara plec în vacanțe cu familia. Am avut doar una, fiindcă m-am accidentat.
Am fost în Rwanda.
Am ajuns în Rwanda fiindcă voiam o experiență nouă,
de care să ne bucurăm cu toții
și din care să ne culturalizăm puțin.
Să vedem o altă societate.
În vacanță nu există „nu”. Acceptăm orice.
În Rwanda ni s-a propus imediat să mergem să vedem gorilele.
„Trebuie să vedeți gorilele.”
Dacă nu știți ce presupune asta,
o să încerc să vă explic.
Practic, te duci în junglă,
cauți urme de gorile până le găsești
și te ții după ele până ajungi în habitatul lor natural.
Am acceptat imediat, fără rezerve.
După părerea mea, trebuia să fie un geam între noi.
Corect?
Trebuia să fie un geam.
Am văzut gorile doar prin geam, deci trebuie să fie.
Mi-au zis că nu pot veni cei mici.
Doar eu, soția și cei doi adolescenți,
cu alte două grupuri.
O familie de albi de patru persoane și un grup de patru albi, amici.
Deci eram 12 în total.
În junglă ajungi prin parc.
Parcul se transformă în junglă. Vă spun adevărul.
În junglă au apărut soldații.
Aveau AK-47, mitraliere și echipament de luptă.
Aveau pistoale în tocuri la picioare.
Când văd chestia asta, am întrebări.
„Scuze, care-i treaba? Ei ce caută aici?
Ce-o să se întâmple?”
Cică: „Sunt aici în caz că o iau razna gorilele și trebuie calmate.”
„Ce-ar putea să facă? Să bată mai tare în geam sau ce?
Pot sparge sticla?”
N-au zis nimic, deci bănuiam că am nimerit-o.
Ni s-a alăturat și un ghid pe nume Antoine.
Antoine și-a dedicat întreaga viață
înțelegerii gorilelor.
Știe tot ce e de știut despre ele.
Antoine e un tip de culoare pe care nu vreau să-l cunoască albii.
N-am văzut în viața mea, era mai mult gorilă decât om.
Știu că pare o aiureală la început, dar o să vă explic de ce.
Antoine trebuia să ne spună ce să facem când găseam gorilele.
Vă redau exact cuvintele lui Antoine.
„Fiți atenți aici!
Prima regulă este să nu priviți gorilele în ochi.
Dacă se uită la tine, cobori privirea, te supui.
Ești supusul ei, fiindcă n-ai putere.
Gorila e puternică, tu nu ești.
Ești neputincios în comparație cu ea. Te uiți în jos.
Îi arăți că ea are toată puterea, că ești neputincios.
Ești neputincios.
A doua regulă.
Trebuie să fii exact ca gorila.
Să faci exact ce face ea.”
Și, în timp real, se transformă într-o gorilă.
Nu-mi venea să cred ce văd!
Eram nervos. Negrul meu o făcea pe gorila în fața acelor albi. M-am enervat.
Albii luau notițe, scriau ceva.
M-am enervat. „Ce scrii, femeie?”
Mi-a zis să tac. „Fii atent!”
„Te distrug, femeie! Nu-mi spune să fiu atent!
Ce naiba scrii în carnetul ăla?” Antoine continuă…
Sare și lovește pământul.
Când termină, se uită la fiul meu. „Încearcă și tu!”
I-am zis: „N-o să vezi așa ceva!
Nu-mi las băiatul s-o facă pe gorila
de față cu ei, să-i distrugă viața, cum au făcut cu băieții Jordan.
Nu-i faci asta fiului meu!
Nu-i faci asta fiului meu!”
Cică: „Bine, cum vrei.”
Fuge spre un copac și mușcă scoarța.
Linge zahărul de dedesubt.
„Gorilele adoră zahărul. Să vă placă și vouă!”
Ia un fragment de eucalipt din tufișuri
și începe să se frece cu el pe corp.
„Gorilele adoră aroma de eucalipt. Așa să mirosiți și voi!
Gata, plecăm.”
A luat-o la fugă în junglă.
La dracu’!
Trebuia să-l urmărim.
Am luat-o la picior prin junglă. Jur că vă spun adevărul.
S-a oprit după vreo 20 de minute. „Stop!”
A zis: „Sunt aici.”
Am zis: „Unde e geamul, să mă ascund după el?
Unde e geamul?”
M-am uitat spre stânga.
Din tufiș au ieșit vreo nouă gorile, femele.
Pe două picioare. Au ieșit mergând.
Nu mai văzusem așa ceva. M-am supus imediat, am ridicat mâna.
M-am culcat pe pământ, supus.
Antoine a vrut să mă ridice. „Kevin, ridică-te!”
I-am zis: „Nu. Lasă-mă dracului, ele au toată puterea!
Eu n-am putere.
Zero putere! Ele au puterea.”
Mă uit încolo, nevastă-mea are blițul pornit la telefon.
Încearcă să le filmeze.
Am atins-o. „Jos, femeie!
Jos, supune-te!
Nu avem putere, ele au puterea. Suntem neputincioși.”
Acum deja sunt vreo 15 acolo.
O familie întreagă. Nepoate, nepoți, mătuși, unchi.
Se plimbă pe acolo, iar noi suntem la mijloc.
Totul se întâmplă repede.
O gorilă mi-a atins fruntea.
Nu m-a lovit, dar mi-a tras fruntea înapoi.
În viața mea n-am căscat așa ochii.
Se vedea tot albul ochiului.
Atunci am văzut soldatul.
Era fix lângă mine. I-am zis: „Trage, ce naiba faci?
Trage!
E clar că suntem atacați.
Vrea să-mi smulgă fruntea. Nu știu ce face.”
Gorilele se joacă, încăierându-se. Ne uităm la ele.
Deodată, din senin, se ridică toate.
Fug în junglă. Se ridică și Antoine, entuziasmat.
„Nu e frumos? Am văzut în persoană cum trăiesc gorilele.
Acum le urmărim, să vedem unde trăiesc.
Le urmărim.”
I-am zis: „S-o crezi tu!
Nu urmăresc nicio gorilă. Eu plec.”
„Plec cu familia și vreau să ne însoțească un soldat
care nu e papă-lapte, ca ăsta!
Ești un papă-lapte! Da.
Asta ești. A vrut să-mi smulgă fruntea!”
„Kevin, nu. Terminăm excursia.”
I-am zis: „Nu, eu plec.”
Cică: „Nu! Șeful.” I-am zis: „Bine, chiar vreau să discut cu el.
Nu-mi place deloc cum te porți cu noi.”
Nu mint. Când mă întorc la stânga,
apare o gorilă spate-argintiu din tufișuri.
Doamne! Când spun gorilă spate-argintiu,
nu glumesc. Imensă, piept cât toate zilele, picioare scurte.
N-a făcut mușchi la picioare, doar la piept.
Așa ar arăta o gorilă care a făcut închisoare.
N-am mai văzut așa ceva.
A atins un copac, care s-a prăbușit.
A căzut rapid.
Oameni buni, nu pot să cred
că la un cot de mine e un spate-argintiu!
Eram absolut înmărmurit.
Ceilalți erau pe jos, supuși.
Doar eu stăteam în picioare și mă holbam.
Fiul meu m-a scos din transa asta. M-a bătut pe picior de două ori.
Când m-am întors, a zis:
„Pa, tată!” „Ce naiba…”
„De ce-mi spui pa? Ce e?” Doamne!
Doamne! Atunci mi-am dat seama.
Am încălcat prima regulă,
care spunea să nu privim în ochi un spate-argintiu.
Fix în ochii lui mă uitam.
M-a luat frica, nu știam ce să fac.
Așteptam să-mi spună Antoine ceva.
Dar, când colo, Antoine dispăruse.
Antoine alerga mai tare decât campionii de la suta de metri.
Avea degetele strânse la perfecție.
Dădea din mâini ca apucatul.
Tăia vântul ca pe o felie de tort, da?
Nu știam ce să fac. Mi-am zis: „Ce-o fi o fi.”
Mă uit la mascul, mă privea.
N-am fost niciodată un plângăcios,
nu aveam să încep acum. Asta e.
Când mă uitam la mascul, s-a bătut în piept. A făcut așa…
Știți ce-i asta?
Se bate așa în piept ca să-ți arate cât de puternic e.
Așa văd cine e mai puternic înainte să se lupte.
Și mai e ceva. Când se luptă masculii,
învinsul pierde totul.
Își pierde soția și copiii.
Dacă pierzi lupta ca spate-argintiu, pleci cu mâna goală
și meditezi la viața ta. Nu mai ai nimic, da?
De-aia avea atâția copii și atâtea soții.
Avea câte o familie de la fiecare pierzător.
Am o întrebare pentru voi.
Nu răspundeți acum, ci mai târziu.
E chiar așa de mare pierderea? Dacă ne batem… Ascultați!
Dacă ne batem și pierd și vrei să-mi iei soția și copiii,
tu pornești încolo, iar eu încoace, liber.
Asta vrei să spui?
Nu e mare pierdere.
Bine. Mă uit la spatele-argintiu. El se uită la mine.
Asta era situația. Nu voiam să mă bat în piept,
ca să nu creadă că sunt un nemernic. Nici gând.
Am făcut ce ar fi făcut orice alt bărbat.
Orice bărbat de aici ar fi făcut la fel în situația mea.
L-am privit în ochi și l-am ascultat pe Antoine. Am făcut…
Am sărit, am lovit pământul.
Am mușcat scoarța copacului.
Mi-am frecat fundul cu eucalipt.
Vă spun toate astea fiindcă sunt convins
că albii ăia au înregistrat totul.
O să ajungă în curând pe internet,
dar voiam să știți de la mine,
ca să vedeți cum a trebuit să-mi salvez familia.
Am învățat o lecție prețioasă.
Iar lecția e că am greșit pastila pentru potență.
Trebuia să iau Silverback 45 Pro.
E mai puternică. Și voi sunteți puternici, Miami.
Vă mulțumesc mult că ați venit.
Sunt Kevin Hart și vă iubesc. Noapte bună!
SCRIS ȘI INTERPRETAT DE KEVIN HART
Subtitrarea: Gabi Nițu