Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Mina damer och herrar, det här är Kevin Hart: Acting My Age.
Javisst.
Jag vill börja med att säga att jag är på gott humör.
Skälet till det är att livet är bra nu.
Frugan är lycklig. Barnen är lyckliga.
Relationen till min släkt blir allt bättre.
Jag har fått ansvaret för alla släktträffar.
När hela släkten ska träffas håller jag i trådarna.
Träffar, tillställningar och middagar sköts av mig.
Jag skulle ljuga om jag sa att det inte är irriterande.
Min brorson sa nyligen: "Jag har nåt att berätta för släkten.
Kan du hjälpa mig att samla alla?" Jag lovade hjälpa honom.
Jag ringde släkten och ordnade ett privat rum på en restaurang.
När vi väl är där säger min brorson: "Jag vill berätta för er att jag är gay."
Han var snabb.
Han lät oss inte ens sätta oss och börja äta.
Sen var det ingen som sa nåt. Alla var tysta.
Jag insåg att nån måste säga nåt. Nån måste bryta isen.
Och nuförtiden är det mitt ansvar att säga nåt.
Jag sa: "Hör på, min brorson.
Jag tror att jag talar för hela släkten. Eller hur?
Just det. För oss alla.
Jag vill säga att vi som släkt…
Man kan lugnt säga… Du, hör på.
Man kan nog lugnt säga att vi…
…känner till det. Ingen är chockerad.
Ingen förvånas av den här informationen."
När han sa det hade han på sig en liten tubtopp.
Det stod "My bootyhole brown" på den.
"Det är klart som fan att du är gay.
Det spelar ingen roll. Vi älskar dig."
Min moster försökte haka på. Hon reste sig och sa:
"Om vi ska vara ärliga mot varandra, så har jag viktproblem.
Det känns som att jag lider av fetma."
Återigen blir det tyst. Ingen säger nåt.
Jag inser att det faller på mig att bryta isen en gång till.
Jag sa: "Sätt dig ner, din tjockis." Det sa jag faktiskt.
"Parkera ditt feta arsle, Pat.
Det är inget nytt fett. Det är samma jävla fett."
Pat har varit tjock sen jag var 12. "Det är samma jävla fett, Pat.
Sätt dig ner. Det handlar inte om nån jävla fetma."
Det är svårt att hålla ihop släkten.
Det kräver stort jobb och mycket tålamod.
Familjen också. Jag är fyrbarnspappa och talar ofta om barnen på scen.
Jag har stor press som kändispappa.
Men det är nog mest jag som sätter press på mig själv.
Vet ni varför? Jag känner att minst ett av mina barn måste lyckas.
Jag förväntar mig inte att alla fyra ska göra det. Nej då.
Alla som har fyra eller fler barn
vet vilka barn som kommer att lyckas och vilka som inte gör det.
Det märks. "Alltså, den här killen…
Var beredd att betala borgen för honom."
Jag vill bara inte kamma noll.
Jag vill inte vara en sån där kändis som kammar noll.
Många kändisbarn gör inget med de resurser som de faktiskt har.
Jag vill att mina barn ska ta vara på sina möjligheter.
Jag vill inte kamma noll.
Jag kan berätta vilka kändisar som har kammat noll. Jag tänker på sånt.
Jag kan berätta. Jag ska vara ärlig.
Jag tog era telefoner för att kunna vara ärlig.
Jag kan vara ärlig och säga det jag känner för.
Om ni berättar för nån, förnekar jag det.
Jag ska berätta för er vilka som har kammat noll.
Michael Jordan. Han har definitivt kammat noll.
Ni får säga vad ni vill. Michael vet det. Det vet jag.
Vad tror ni Michael känner varje gång han ser Dell Curry fira vid sidlinjen
med Steph och Seth Curry? Har ni sett Dell Curry titta på matcher?
Han tycks säga: "Kolla in mina söner i NBA!"
Michael tittar på Marcus och Jeffrey i soffan och tänker: "Vilka nollor de är.
Det enda de gör är att komma på nya färgkombinationer till Air Jordan
och spela Fortnite varenda jävla dag. Se på er."
Jag kan passa på att berätta att jag och Michael Jordan är ovänner.
Mycket av det jag säger har sina motiv.
Michael har varit taskig mot mig länge. Han har varit förbannad i många år.
Jag var värd för en tillställning där han kom för sent.
Jag hade två kulor i magasinet och avfyrade två snabba skott.
Det var dock bara ett skämt.
Alla känner till att Michael Jordan klär sig illa.
Några av de värsta jeans jag sett har burits av Michael Jordan.
Stora bakfickor. Riktigt stora bakfickor.
Men får plats med en Dell-dator i bakfickan.
"Har du en Dell-dator i bakfickan, Mike?
Vad fan, Mike…! Har du ett modem där också?"
Han kom för sent. Jag avfyrade ett skämt.
Jag sa: "Michael klär sig som en gravid lesbisk kvinna."
Byxorna satt högt och täckte hans bröst.
Och han hade en liten kulmage.
Jag har inte pratat med honom sen dess.
Men jag bryr mig inte. Jag struntar i vilka som gillar mig.
Det är svårt att irritera mig nuförtiden.
Jag är 45 år. Ju äldre man blir, desto mindre orkar man bry sig.
Det är sant. Helt sant.
Ju äldre man blir, desto mindre orkar man bry sig.
Om det inte handlar om mig och min familj, slösar jag ingen tid på det.
Jag är inte som tidigare. Mina vänner har också förändrats.
Jag minns hur vi var förr i tiden.
Vi pratade om samma skit hela dagarna.
Var är brudarna, klubbarna och drickat?
Var är drickat, klubbarna, brudarna och klubbarna?
Varje dag.
Som 45-åring pratar jag enbart om skador och mediciner.
Det är dagens sanning. Det är sant.
Efter 40 har man ont hela tiden. Jag vet inte varför.
Man har alltid ont men vet inte hur det gick till.
Varje samtal börjar med en fråga om en skada som uppkommit på okänt vis.
"Jag fick så ont i nacken idag. Jag vet inte vad jag gjorde."
Alla bryr sig om din skada efter 40, och vill hjälpa till.
-"Vad tror du hände?" -"Jag har ingen aning.
Jag tittar nog på vägskyltar för länge. Jag håller kvar blicken så här."
Alla vet vad man behöver. Alla tror att de är läkare.
"Du ska köpa gurkmeja och fiskolja.
Gnugga fiskolja på halsen. Och ta en matsked vitlök.
Bit i en lök och ha vänster fot i varmt vatten i tio minuter."
"Tror du att jag är en vampyr? Vad snackar du om?"
Man har alltid ont efter 40.
Det sjuka är att man aldrig återhämtar sig helt och hållet efter 40.
Man tappar lite efter varje skada.
Man kommer inte tillbaka helt och hållet.
Jag kan visa. Titta på armen.
Hela vägen upp. Ser ni? Hela vägen.
Inte den här sidan. Där har ni det.
Vet ni vad läkaren sa: "Använd bara den andra armen."
Jag sa: "Lös det, för fan!
Jag är helt ojämn. Lös det, för fan."
Jag är avundsjuk på den yngre generationen.
Ungdomar har inga problem med skador.
Jag spelar basket med unga.
En av ungdomarna vrickade foten. Hans fotled tog i golvet.
Han vrickade foten som fan.
Jag sa: "Helvete! Han måste ha brutit foten. Helt säkert."
Vet ni hur han löste det, där och då?
Han böjde sig ner, knöt skon hårdare och hoppade upp.
Han sa: "Det är lugnt. Jag kan spela klart."
Jag sa: "Spela klart?!"
Man kan inte göra sånt efter 40.
Om man vrickar foten så där går man runt med fotortos dagen efter.
"Hur är läget?"
"Vad fan, Joe?
-Var det inte en vrickad fot?" -"Jag trodde det.
Men det visade sig vara menisken och hälsenan.
Och jag fick ischias. Jag ska vila i åtta månader."
"Åtta månader?!
Åtta månader! Vad fan, Joe…!
Du spelade inte ens!"
"Jag vet. De sa att jag satte mig för snabbt.
Kom ihåg att inte sätta er för snabbt. Ta det lugnt."
"Vad fan, Joe." Det är för lätt att bli skadad.
Folk förstår inte hur lätt det är att bli skadad.
Jag halkade ner för de tre sista trappstegen häromdagen.
Jag ramlade dock inte. Jag bromsade med hälarna. Vet ni?
Vet ni vad jag menar? "Åh, nej." Den där rörelsen.
Jag skrämde skiten ur mig själv.
Jag skulle mycket hellre ha ramlat. Mycket hellre.
Om man ramlar är det över.
Med den här skiten tänker man…
Man tänker på hur illa fallet kan bli.
"Jag kommer att krossa huvudet i trappan!"
Man kan skada andra. Jag knuffade damen framför mig nedför trappan.
Jag fick panik.
Jag hörde bara…
Trappor är farliga.
Varför behöver vi ha så många?
Det är så jävla många trappor överallt.
Att gå upp är lugnt. Att gå ner är problemet.
Med åldern blir det allt läskigare.
Jag gick i en trappa med min son nyligen. Han hoppade ner för den.
Han måste vara en Avenger. Jag hade aldrig sett nåt sånt.
Vad har min son för knän egentligen?
Jag går ner för trappan i sidled. Det förändras med åldern.
"Har ni bråttom? Gå förbi mig.
Jag tänker inte skada mig på grund av er."
Man blir lätt skadad.
När jag klev in i duschen häromdagen, halkade jag. Herregud.
Det skrämde skiten ur mig. Det var väldigt långt mellan benen.
Jag har aldrig haft benen så brett isär förut. Herregud.
Man respekterar inte sånt man kan greppa tag om förrän man behöver det.
Man uppskattar inte alla stänger i duschen förrän man behöver dem.
Jag halkade och krossade nästan huvudet, men fick tag på en stång.
Jag sa: "Tack, rädda-livet-på-en-kille-stången."
Ja.
Det är vad det är. En rädda-livet-på-en-kille-stång.
Det lustiga är att jag missade den stora duschstången.
Jag missade den jäveln men fick tag på den lilla.
Herregud. Jag visste inte att de stängerna var till för det.
Jag är rädd för att ramla i duschen.
Man kan få allvarliga skador där.
Att ramla i duschen? Herregud. Det jag är mest rädd för
är att ramla och inte kunna röra mig, och att jag hamnar under duschmunstycket
med vatten som hela tiden sprutar.
Sen måste jag sitta där och kämpa för mitt liv i sex timmar.
I sex timmar måste jag…
Det är så de hittar mig.
Med liten kuk, för jag har varit i vatten i sex timmar.
Herregud. Kan ni tänka er?
Man ska just dö när man hör: "Usch, titta på hans kuk."
Fan, herregud!
Skjut mig nu!
"Varför ser hans kuk ut så där?"
Man har tvättlappen i röven. Den var det sista man tvättade.
Med lite skit på tvättlappen.
"Usch, det är skit på tvättlappen.
Jag rör inte den där äckliga mannen med skit i rumpan."
Jag dör, för fan.
Jag tänker på sånt efter min senaste skada.
Min senaste skada var för jävlig.
Jag bröt i princip kuken. Så enkelt är det.
Jag är väldigt ärlig ikväll. Allt ska ut.
Jag skadade mig under en kapplöpning.
Inte på en löparbana.
Inte där man springer genom ett band och får pris efteråt. Nej.
Två fyllegubbar på gatan klockan 02.00.
Jag tävlade mot en före detta runningback i NFL.
Det var oplanerat.
Vi var på en grillfest och jag hörde honom prata i baren.
Han pratade om football. "Jag saknar verkligen football.
Livet är inte detsamma. Jag gör vad som helst för att få spela igen.
Jag förlorade en del av mig själv när jag slutade."
Av oklar anledning sa jag: "Jag spöar dig i löpning här och nu."
Han sa: "Va? Kevin, menar du allvar?"
Jag sa: "Ja, för fan. Nu kör vi!"
Han sa: "Visst, Kevin. Vi kör."
Jag ignorerade många signaler…
…som antydde att jag borde avstå.
Den första var hur han stretchade, jämfört med hur jag stretchade.
Han stretchade mycket. Han gjorde djupa höftböjningar.
Han gjorde nån grej med ljumsken. Han höll på med knäna.
Jag kallar det "skopa glass". Jag vet inte vad det är.
Han gjorde rumpsparkar. Han stretchade i fem minuter.
Jag skakade på benen två gånger och sa: "Nu kör vi!
Nu kör vi!"
Det värsta man kan ha efter 40 är vänner i samma ålder.
Vänner över 40 är värst.
Vilket korkat beslut man än fattar, så stöttar de dig.
När jag skakade på benen två gånger sa mina vänner: "Jadå!
Spöa honom, Kev!"
"Jag spöar skiten ur honom."
Jag sa: "Du är proffsspelare, så jag vet att du har bra teknik.
Du tror att det ger dig en fördel, men det är fel.
Min talang och naturliga förmåga att springa fäller avgörandet."
Min hemlighet när jag springer är att hålla fingrarna tätt ihop.
Vänta lite.
Jag håller fingrarna tätt ihop och klyver vinden så här.
Jag ser vinden som en tårta. Jag skär genom den.
Alla får en tårtbit när jag springer.
Alla som springer med särade fingrar fångar upp vinden. Se själva, för fan.
Inte jag. Kolla in det här.
En grabb stod i slutet av kvarteret. Han höll armarna så här.
När grabben tog ner armarna skulle vi springa.
Vi stod på startlinjen. Jag visste att han hade bra teknik.
Han hade ena handen så här och den andra så här. Och huvudet så här.
Jag körde en så kallad "gatustart".
Det är när man inte… Man vill bara komma iväg först.
Herregud. Grabben stod i andra änden av kvarteret.
Efter "klara, färdiga" sänkte han armarna. Det var dags.
Han tog starten.
Jag börjar alltid springa med nedböjt huvud.
Jag börjar med nedböjt huvud och tittar sen upp.
När jag tittar upp är jag alltid sida vid sida eller före min motståndare.
Jag har aldrig varit nåt annat än sida vid sida eller före.
Men nu tittade jag upp och såg hans bakhuvud. "Herregud.
Jag förlorar. Herregud!
Nåt måste vara fel.
Jag kan inte förlora. Nåt är fel."
Jag såg att mina fingrar inte var tätt ihop. Jag satte ihop dem.
Ju äldre man blir, desto mer låter man när man springer.
Mina vänner stod bredvid och skrek. "Kom igen, Kev. Öka!
Upp med knäna, Kev! Häl till tå. Det är helt jämnt!"
"Fan, jag försöker! Jag kommer inte ikapp honom."
Med åtta steg kvar pratar jag med mig själv.
"Kom igen, Kev. Upp med knäna. Vad fan. Vänd det här, Kev!"
På det näst sista steget knäppte det till. Det kändes som fan.
Vet ni hur det kändes?
Som om kuken flög rakt in i buskaget.
Det kändes som om kuken lämnade min kropp och flög in i buskaget.
Jag slutade omedelbart springa.
Jag gjorde som alla gör när de skadar sig och får ögonkontakt med nån.
Min tränare visste direkt. "Gick det bra?" "Nej, det gick åt helvete."
Man vet hur skadad man är sett till vem man frågar efteråt.
Alla mina vänner stod där.
Jag sa: "Hämta min fru. En av er måste hämta min fru."
När man frågar efter sin fru vill man ordna upp sina affärer.
Man vill skriva under testamentet.
"Min kuk är i buskaget. Jag vill inte leva längre. Inte med min kuk i buskaget."
De hämtade min fru. När hon kom dit var hon sur.
Huvudet gick från sida till sida.
Så fort hon såg mig sa hon: "Vad fan har du hittat på nu?"
"Gör mig en tjänst och se om du hittar min kuk."
"Va…?!"
"Se om du hittar min kuk i buskaget!"
-"Din kuk är inte i buskaget." -"Jo, det är den!"
Jag är liten, så hon kände efter. "Kom hit! Jag känner din kuk där."
"Det är omöjligt. Det du kände var bara kulorna.
Min kuk är i buskaget. Jag vill inte bråka om var min kuk är.
Jag ringer en läkare."
Jag ringde min läkare. "Jag kan inte gå. Min kuk är i buskaget.
Jag tog en bild av busken, för min fru hjälper mig inte leta.
Jag vill komma in bakvägen, så att ingen ser mig. Ordna fram en bår."
Han sa: "Jag löser det." Allt det här är sant.
Mina vänner körde mig till sjukhuset. Det var rena mardrömmen.
Det var som ett avsnitt av nån usel sjukhusserie.
De satte mig på en bår och rusade mig genom sjukhuset.
De skar upp mina byxor nerifrån och sa massor av konstiga ord.
"Ge mig tre TCE med åtta SUV." Jag vet inte vad fan de säger.
Jag vet inte vad de säger.
Nån skrek: "Vi måste göra magnetkameraundersökning och kolla!"
Jag klarar inte av magnetkameraundersökningar.
Men jag ljuger varje gång.
De körde in mig i apparaten och sa: "Kev, är du redo?"
"Absolut, doktorn. Kör hårt!"
Dörren stängdes. Det började pipa.
Jag flippade ur.
Jag satte händerna på rutan och sa: "De försöker ta mitt dna!"
Jag tappade det.
De tvingades söva ner mig.
När jag vaknade var min läkare väldigt ärlig mot mig.
"Kevin, det är som du trodde. Du har skadat dig rejält.
Båda adduktorerna är av."
"Fan!
Är båda två av?"
Tårarna kom direkt. Jag grät. Jag var ett vrak.
Skälet till att jag grät var att jag aldrig hade hört talas om dem.
Man jag befarade det värsta. "Har jag inga äggstockar?
Har du tagit mina äggstockar, din jävel?!
Har du tagit mina äggstockar?!"
Det var sorgligt.
Jag fick en rullstol den dagen. Jag satt i rullstol i sex veckor.
Jag fick en av sjukhusets rullstolar. De värsta rullstolar som finns.
Det är en sån där man viker ihop.
Man måste vara stark som fan. Man måste verkligen…
Man måste slå till sätet också.
Bromsarna sitter bakom hjulen. Man måste stampa på dem.
Jag har fått mer respekt för folk som sitter i rullstol.
Jag sa "mer". Jag har alltid haft respekt för dem.
Men jag har mer nu.
Allt handlar om vem som tar hand om dig.
Är den personen dålig blir livet i rullstol jobbigt.
Man behöver nån som är bra. Min assistent var fruktansvärd.
Min första assistent var fruktansvärd.
Min första assistent var min fru. Vilken bitch hon var.
Det är som det är. Jag är ärlig.
Första dagen i hemmet rullade hon fram mig till ett fönster,
låste rullstolen och sa: "Jag återkommer."
Sen lämnade hon mig i sju timmar vid fönstret.
Sju timmar!
När tittade ni senast ut genom ett fönster i sju timmar? Jag såg allt!
Det var som ett avsnitt av Misery. Jag visste inte vad som pågick.
Jag kissade och bajsade på mig. "Vad fan är det här?!"
Livet i rullstol var tufft. Jag sa att jag ville ha min sons hjälp istället.
"Min son blir en bättre personlig assistent."
Min son var inte bättre. Han lekte för mycket.
Han knuffade iväg rullstolen långt framför sig.
Sen hoppade han upp på min rygg, så att jag flög bakåt.
Inget är läskigare än att bli knuffad av nån som släpper taget
och se bilar köra längre fram. "Hallå…? Hallå!"
Nu vet jag varför personer som sitter i rullstol bär handskar.
Jag trodde att de var trötta på all skit.
Men när jag såg bilarna försökte jag stoppa hjulen med händerna.
Jag brände hål i handflatan. Ett jävla hål i handflatan.
En annan man i rullstol såg på mig från andra sidan gatan.
Han sa: "Skaffa handskar, lillen."
Jag sa till min fru: "Jag måste ha handskar.
Titta på min hand. Jag måste ha handskar."
Hon sa: "Jag har vantar där uppe. Du kan använda dem."
Jag tar på mig vantarna och vi går ut.
Jag stöter på mannen som tipsade mig om handskarna.
Jag vill vara snäll och säger: "Tack för att du sa åt mig att skydda händerna.
Det är viktigt att såna som vi håller ihop."
Men det här är tydligen respektlöst i rullstolskretsar.
Det betyder nåt. Han blev arg.
Han sa: "Min röv stoppar du inte upp tummen i."
"Jag vill inte stoppa tummen i din röv.
Jag vill bara tacka för hjälpen. Tack!"
Han sa: "Jag skojar inte." Sen gick han till attack.
Det var mitt första rullstolsslagsmål.
Jag visste inte vad jag skulle göra. Min son hade låst hjulen.
Jag förberedde mig inför smällen. Vi såg varandra i ögonen.
Han knuffade mig ur rullstolen. Herregud!
Jag reste mig upp. "Varför körde du på mig?!"
Då var det nån som skrek: "Han låtsas! Han kan röra benen."
Jag sa: "Jag låtsas inte.
Jag har förlorat mina äggstockar!
Ni vet inte hur det känns att vara utan äggstockar. Det vet jag!"
Ni skrattar, men det här är mitt liv.
Jag började gå igen efter sex och en halv vecka. Gå.
Om vi ska vara ärliga, så fick jag en tanke.
Jag insåg att under de sex veckor som gått
hade kuken inte blivit hård en enda gång. Det är sant.
"Herregud. Tänk om den är så här från och med nu.
Tänk om det här blir normalt.
Tänk om min fru vill knulla och min kuk inte funkar? Herregud."
Jag har sällan ångest, men när jag väl får det blir det illa.
Då hade jag det. Ni fattar. Jag började tappa fotfästet lite.
Jag gick och köpte ett kukpiller.
Det är sant. Jag skäms inte för att säga att jag tog ett kukpiller.
Alla män borde ta ett kukpiller nån gång i livet
och sätta på sin fru med en kukpillerkuk. Jag menar det.
Men berätta inte att ni har tagit kukpiller.
Min fru har ingen aning om att jag tog kukpiller.
Hon får veta när hon ser det här, men än så länge vet hon inget.
Det handlar om att förstå reglerna och kontexten kring kukpillret.
Man kan få tre bra dagar på ett kukpiller.
Den första regeln är att inte gå på hajpen.
Kom ihåg det. Tro inte på hajpen.
Det är inte ni, det är kukpillret. Förstår ni det?
Det är inte ni. Det är kukpillret.
Tro inte att er vanliga kuk är som kukpillerkuken.
Det är två olika versioner av kuken. Ni blir sårade och får sämre självkänsla.
Man måste ha koll på dagarna.
Första dagen med kukpiller handlar om att lägga grunden.
Man vet vad man har tagit. Det gör inte hon. Man måste låta tuff.
"Om du fortsätter stampa fötterna, får du vad du förtjänar.
Du måste ha glömt vad jag är kapabel till.
Jag ger dig snart en flygtur.
Om du fortsätter då där, får du en smällkaramell."
"Visst, Kevin. Du snackar bara skit hela tiden."
I slutet av den första dagen ger du henne den bästa kukpillerkuken nånsin.
Andra dagen handlar om uppföljning. "Vad sa jag att jag skulle göra?"
Jag kan göra så där när jag vill, slå på och av den som en strömbrytare.
Skälet till att du inte får den kuken hela tiden är att du inte kan bete dig.
Bete dig, så får du den kuken oftare."
"Jag ska bete mig!
Säg hur jag ska bete mig, så gör jag det."
"Du kan börja med att hålla käften!"
Man blir nån annan med ett kukpiller i kroppen.
Man är inte samma person som utan piller.
Psykningarna blir också annorlunda. Man säger helt nya saker.
-"Vad heter jag?" -"Kevin."
"Nej! Mitt fullständiga namn. Det som står i personbeviset."
"Kevin Darnell Hart."
Just det!
"Vad är mitt personnummer?"
"Va? Det vet jag inte."
"Vad är mitt personnummer? Säg det innan jag tar ut kuken!"
"Nej…!
Herregud.
1743222."
"Just det!
"Räck upp handen om du älskar kuken."
"Jag älskar kuken."
Kom inte med er vanliga kuk efter det. Ni kommer att bli sårade.
Ni får ett slag i magen med en gång. Så fort ni sätter dit den.
"Är den riktigt hård? Den känns inte som igår."
"Vad sa du, bitch?
Bitch, vad sa du?"
"Det känns inte som att den har samma mängd blod som igår."
"Du sa att jag skulle få den kuken om jag kunde bete mig.
Låt mig hjälpa dig få mer blod i den.
Kevin Darnell Hart."
"Sluta säga mitt fullständiga namn! Vad fan säger du mitt namn för?"
"17432221."
"Bitch, sluta säga mitt personnummer!
Bär du mikrofon? Vem jobbar du för?"
"Jag vill ha kuken."
"Ta ner handen, för fan!"
Då går det åt fel håll. Den blir mjuk istället. Herregud.
Man blir mjuk med kvinnan man älskar. Herrejävlar!
Det är så illa som det kan bli. Man får den värsta sortens panik.
Man måste försöka rädda situationen.
Man måste klämma och pressa.
Vet ni vad klämma och pressa är, sir? Det är er sista utväg.
Er sista utväg för att rädda situationen.
Man klämmer roten så hårt man kan för att få blod ända upp till toppen.
Man blir som en Transformer.
Man försöker få en reaktion.
-"Vad är det som händer?" -"Håll käften!
Du får mig ur balans."
Alla män vet vad jag talar om, men de har inget namn för det.
Klämma och pressa. Varsågod.
Ikväll frågar alla kvinnor: "Klämmer och pressar du mig?
Det känns som att du klämmer och pressar."
Vet ni vad mitt problem var? Problemet var min kukpillerleverantör.
Den som jag fick pillren av. Jag ville inte gå till läkaren.
Jag ville inte få recept på kukpiller. Det kändes magstarkt.
Ett recept på kukpiller. Herregud.
Vad händer när receptet går ut? Då kan man inte göra det längre.
Man får inga piller, för receptet har gått ut.
Det är pinsamt.
Hur låter det samtalet? "Jag vet, doktorn.
Jag använder dem inte längre. Jag svär. Det är över.
Det här blir sista gången. Överge mig inte."
Jag gillar inte den situationen.
Jag köpte kukpiller på en bensinstation.
Det gjorde jag. Det var inte meningen. Det var ett oplanerat köp.
Jag hade tankat och ville köpa chips.
De hade kukpiller bredvid chipsen, så jag tog dem där och då.
Jag drack energidryck och kände det direkt.
Problemet var expediten. Jag hade många frågor att ställa.
Jag har ångest ibland.
Jag behandlade expediten som en läkare. Jag hade många frågor.
Jag sa: "Ursäkta mig. Vad är skillnaden på Rhino XL och Silverback 45 Pro?
Okej, så du gillar Rhino?
Jag är allergisk mot skaldjur. Är det ett problem?
Inte det? Okej.
Vad tycker kunderna? Brukar de komma tillbaka och köpa mer?
Älskar de pillren och vill ha fler?"
Han sa: "Vi har en kille som köper varenda kukpiller vi har.
Han tar dem i bakfickan."
Jag sa: "Det finns bara en bakficka som är stor nog för så många kukpiller."
Michael Jordan, din jävel.
Michael "kukpiller" Jordan, din jävel!
Mike kommer att döda mig när han ser det här.
Vi kommer att slåss på gatan. Jag slår mot bakfickan. "Fan ta dig, Mike.
Fan ta dig! Jag vet var datorn är."
Jag är rädd för att bli beroende av piller.
Det är en stor rädsla jag har.
Det beror på att jag är en 45-årig svart man.
Hälsa och välmående är viktigt. Ta hand om er.
Ta hand om er medan ni kan välja.
Vänta inte tills ni inte har nåt val. Låt det sjunka in.
Ta hand om er medan ni kan göra det valet.
Hälsa och välmående är allvarliga saker. Så är det.
Anledningen till att jag tar hand om mig själv
är att vi har mycket skit i släkten.
Mycket skit. Min släkt är förstörd. Vi har haft allt.
Diabetes, cancer, högt blodtryck, gikt…
Många har haft stroke. Vi har drabbats av det mesta.
Jag vill inte få nåt, så jag försöker förhindra det.
Jag förändrar mig nu och slipper göra det senare.
Det är i alla fall målet.
Jag…
Jag säger det till mina vänner, som är världens dummaste människor
när det handlar om hälsa och välmående. Mina vänner har ingen respekt för det.
Spank är kanske dummast när det gäller hälsa och välmående.
Vi var ute och åt för en månad sen. Spank tog ett glas vin.
Efteråt sa han: "Varje gång jag dricker vin blir jag yr.
Jag ser suddigt och tappar känseln i handen.
Den vänstra ansiktshalvan blir slapp.
Armen domnar bort. Jag känner inte mitt ben.
Och min fot tycks ha spikar i sig."
Jag sa: "Du har för fan fått en stroke."
Han sa: "Nej då, jag går hem och dricker ginger ale."
Jag sa: "Va…?!"
"Jag lägger mig och dricker ginger ale."
Jag vill träffa den som har övertygat svarta om att ginger ale är medicin.
Jag vill träffa dig och slå dig rakt på käften.
Det är inte medicin!
Det är läsk, för fan. Läsk!
Vet ni vad som inte finns i ingefärsdricka? Ingefära!
Vi kan börja där. Ingen jävla ingefära!
Folk har små flaskor med ginger ale i sina medicinskåp.
Era jävla idioter. Det är läsk!
Min vän älskar ginger ale. Han tror att det är bra.
Min vän Harrys knän har varit trasiga i tio år.
Jag vet att det är menisken. Det vet jag.
Men vad säger Harry? "Jag sov fel. Jag ska mjuka upp det."
Spank säger: "Du ska dricka ginger ale."
Harry säger: "Är det sant?" Det här har hänt.
Harry får svaret: "Ja, du ska dricka ginger ale."
Harry dricker en ginger ale och ställer sig upp.
"Oj, fan. Javisst! Visst känner jag skillnaden."
Din lögnaktiga skata!
Känns det bättre i ditt jävla knä? Så fan heller!
Hälsa och välmående handlar om vad man får och inte får äta.
En kamp man förlorar varje dag. Vissa inser det, andra inte.
Vad ska man äta och inte äta?
Gamla människor bryr sig inte. Gamla bryr sig inte ett skit.
Har ni försökt läxa upp en gammal person? "Salt är inte bra, morfar."
"Det vet jag väl för fan! Jag skiter i både dig och läkaren."
De skiter i det.
Jag vet vad jag får och inte får äta.
Jag älskar kycklingsandwich från Chick-fil-A.
Men jag får inte äta det.
Världens bästa sandwich, men jag får inte äta den.
Sandwichen är obesegrad. Den har aldrig förlorat mot min kropp.
Varje gång jag äter den kommer den ut i andra änden på nolltid.
"Där kom den."
Jag behöver inte ens titta. Jag vet att det är kaos där nere.
Vet ni vad som gör mig arg? Jag tuggar skiten ur den där sandwichen.
Men på nåt sätt sätter den ihop sig själv och kommer ut i ett stycke.
Brödet hamnar på toalettsitsen och kycklingen på golvet.
Jag måste sätta ihop allt igen och lägga det i toaletten.
Sandwichen kan dra åt helvete. Den är rena rövbranden.
Ju äldre man blir, desto mindre får man äta.
Magen blir mer känslig med åldern. Man kan inte äta allt.
Om ni vill skratta ska ni äta med gamlingar.
Lyssna när de berätta för servitören vad de inte får äta.
Det kan vara småsaker. "Ursäkta, är det citron i vattnet?
Ta ut den där! Äter jag den så är det kört i en månad.
Jag skiter flera dagar i sträck."
"Får citron dig att skita?"
"Är det sesamfrön på bullen? Ta den härifrån!"
"Äter jag sesamfrön så är det kört ett helt år."
"Va…?!
Ett helt år?!"
Men att bli gammal är kul.
Jag ser verkligen fram emot ålderdomen.
Man måste bara veta hur man vill vara som gammal.
Jag vet vem jag vill vara, och vem jag inte vill vara.
Jag har pratat med min familj om det. I ett visst läge vill jag inte leva mer.
Jag vill inte bli sån här.
Man ser ut som om nån just ropade.
Så vill jag inte leva. Jag vill inte behöva bli påmind om vad jag gillar.
-"Vill morfar ha pannkakor?" -"Nej, för tusan."
"Du älskar pannkakor."
"Det stämmer. Jag älskar pannkakor."
Ta ut mig på baksidan och skjut mig i huvudet.
Jag vill inte trötta ut folk så där.
"Kan inte nån bara knäppa honom?"
Jag vill inte ha nån doseringsask. Det vill jag inte heller.
Den där doseringsasken med veckodagarna. Jag dör hellre.
Jag dör hellre än drar fram den vid middagen.
"Gosse…
Vet nån vilken dag det är?
Torsdag? Nej! Jag trodde att det var tisdag."
Skjut mig!
Jag vill inte vara kvar då.
Om jag inte kan blåsa ut ljusen på min födelsedag vill jag inte vara kvar.
Det är det värsta man kan göra mot en gammal person. Man fyller 85 år
och får en stor jävla födelsedagstårta med 85 ljus på.
"Grattis på födelsedagen, mormor. Blås ut ljusen."
-"Du klarar det, mormor." -"Nej, det gör hon inte!
Jag har väntat i 45 minuter på att hon ska blåsa ut de jävla ljusen!
Jag måste till jobbet!"
"Du klarar det, mormor."
Jag vill inte vara kvar då.
Jag vill nå en ålder där man får säga allt man tänker på.
Så gammal vill jag vara.
Vid en viss ålder börjar man säga saker utan att bry sig.
Man börjar närma sig slutet. Vissa gamla gör det bra.
Ett exempel är legendaren Quincy Jones.
Må legendaren vila i frid. Quincy Jones.
Herregud.
När Quincy blev gammal sa han vad som helst.
Quincy Jones sista fem intervjuer är ren komedi.
Han sa saker som inte hade nåt med frågorna som ställdes att göra.
Quincy tog sin tid och gjorde sin egen grej.
Han fick frågan: "Vad betyder musik för dig?"
Han sa: "Jag knullade hela The Supremes." "Va…?!
Jösses, Quincy. Va…?"
"Jag bryr mig inte!
The Supremes hade superfittor. Jag bryr mig inte!
-Jag har tagit kokain i 60 år." -"Oj, jävlar!
Quincy…
Quincy, sluta prata."
"Jag bryr mig inte! Folk behöver få veta det här.
Jag vet mycket.
Jag vet att Stevie Wonder inte är blind. Han låtsas bara.
Han har spelat hela tiden.
Stevie frågade en gång hur han skulle kunna tävla mot Ray Charles.
Jag sa: 'Var bättre på att vara blind.'
Vet ni vad Stevie gjorde? Just det.
Han ser tangenterna!
Han låtsas bara.
Nu räcker det, Joe. Det räcker.
Jag sa till Joe Jackson att han skulle slå sina barn.
Han hoppade inte över det en dag!"
Jag har en till.
En till.
"Det var jag som blekte Michaels hud. Jag gjorde det!
Han ville bli soloartist. Jag sa att då behövs det blekmedel."
Det är en ålder som jag vill nå till.
När man kan säga vad fan man vill. Jag närmar mig.
Jag har ett skämt som jag var osäker på om jag skulle ha med, men jag ska dra det.
Minns ni middagen jag berättade om, som jag ordnade för min brorson?
När vi hade ätit klart kom kyparen fram. Det här är sant.
Han frågar om vi vill ha dessert. De andra blir som galna.
"Vi vill absolut ha dessert. Ta in sötpotatispaj och citronpaj."
"Chokladtårta och red velvet cupcake."
"Äppelpajen vill jag smaka på. Jag smakar på din. Ta in root beer."
Han frågade om jag vill ha nåt. Jag sa: "Jag äter inte sötsaker."
Då blev min farbror arg. "Se på lille Hollywood.
Se på lille Hollywood!
Är du för bra för att äta sötsaker med din jävla släkt?
Är du så perfekt? Ge mig ett skäl till varför du inte kan äta sötsaker med oss.
Varför kan du inte äta dessert med din jävla familj?"
Jag sa: "Kanske för att det bara finns vänsterfötter under bordet."
Tänk efter.
Fattade du?
Det är ett diabetesskämt.
När svarta får diabetes, är foten det första de förlorar.
Om man tittar under bordet ser man alltså bara vänsterfötter.
Alla har fått högerfoten amputerad. Fattar du nu?
Det bästa med skämtet är att se en vit persons förvirring efteråt.
"Varför i helvete kapades hela släktens fötter?"
Hon var helt förvirrad. "Va…?"
Men kan jag behålla det?
Jag kanske inte kan behålla skämtet, för min farbror har bara en fot.
Det är sant. Och när vi träffas nästa gång lär han vara uppnosig.
"Du är allt bra rolig, Kevin.
Du är allt bra rolig, Kevin!
Ge mig en bra anledning att inte sätta min fot i röven på dig!"
Han fick just benet amputerat.
Men han har inte hunnit bearbeta det än.
Han säger mycket som kräver två ben.
Han säger fel.
Komikern i mig kan inte låta det bero.
Vi satte oss i bilen häromdan, när han sa: "Jag springer in och hämtar jackan."
Jag sa…
"Du kan hoppa in och hämta din jävla jacka.
Men du springer ingenstans."
Det här är ett bra tillfälle att prata om hur showen hänger ihop.
Jag har gett den titeln Acting My Age.
Jag vill uppmärksamma hur viktig ålderdomen är.
I vår tid försöker alla bli yngre.
Alla vill vrida tillbaka klockan. Ingen hyllar ålderdomen.
Ålderdom är synonymt med ett långt liv, erfarenhet och klokhet.
Utan dessa saker blir man inte en vinnare i livet.
Man måste inse att ålderdom är en jävla välsignelse.
Det är en otrolig välsignelse, för alla tar sig inte dit.
Alla gör inte det.
Att fylla 50, 60, 70 och 80 år är inget som är garanterat.
Ni som tar er dit är lyckligt lottade.
Sätt er själva på piedestal och fira era liv när ni blir äldre.
Var inte rädda att hålla kursen.
När ni blir gamla som fan, håll kursen. Börja inte svaja.
Sluta svaja.
Det är så man blir skadad. Det var så jag bröt min kuk.
Jag skulle aldrig ha tävlat mot honom.
Jag förstörde hela sommaren där. Jag kastade den i soporna.
Familjen hade tänkt resa runt hela sommaren.
Men vi kunde bara åka på en semester.
Vi åkte till Rwanda.
Jag tog med familjen till Rwanda för att uppleva nåt nytt.
Nåt vi kunde minnas tillsammans.
Nåt som kunde ge oss lite jävla kultur.
Förståelse för en annan miljö.
När vi åker på semester säger vi aldrig nej. Vi provar allt.
Det första vi fick höra i Rwanda var att vi måste gå på gorillavandring.
"Ni måste gå på gorillavandring."
Om ni inte vet vad gorillavandring är, ska jag försöka förklara det.
Gorillavandring är när man åker ut i djungeln
och upptäcker vad som tycks vara gorillafotspår.
Man följer dessa fotspår för att få se gorillor i deras naturliga miljö.
Jag sa: "Visst, jag hänger med."
Anledningen till att jag tackade ja var att jag antog att det fanns en glasruta.
Det måste finnas en glasruta.
Jag har aldrig sett en gorilla utan att titta genom en glasruta.
De sa: "De små barnen får inte följa med."
Så det var jag, min fru och de två tonåringarna.
Vi åkte med två andra grupper.
En vit familj på fyra personer och fyra vita vänner.
Totalt var vi 12 stycken.
För att ta sig till djungeln måste man vandra genom parken. Det här är sant.
När vi kom till djungeln anslöt soldater.
De hade kulsprutor och annan taktisk utrustning.
De hade pistoler fastspända på benen.
När jag såg det uppstod vissa frågor.
"Ursäkta mig. Ursäkta.
Vad är det som händer? Varför är de här?"
Han sa: "De är här ifall gorillorna går för långt och måste avlivas."
"När du säger… Vad gör de? Slår de på glasrutan?
Kan de krossa glaset?"
Ingen svarade, så jag antog att det var så.
Vi fick sällskap av en guide. Hans namn var Antoine.
Antoine är en man som har vigt sitt liv till att förstå sig på gorillor.
Han känner gorillor som ingen annan.
Antoine är en svart man som jag inte vill att vita ska få nys om.
Antoine var det närmaste en mänsklig gorilla jag nånsin sett.
Det låter kanske helt sjukt, men jag ska förklara varför.
Antoines uppgift var att förklara vad vi skulle göra när vi möter gorillor.
Det här är Antoines ord. Jag citerar vad han sa till oss.
"Okej, hör på.
Regel nummer ett: Se inte gorillan i ögonen.
Om gorillan ser på er, titta ner. Visa underkastelse.
Underkasta er gorillan. Ni har ingen makt. Gorillan har all makt. Ni har ingen makt.
Ni är maktlösa jämfört med gorillan. Titta ner.
Visa gorillan att han har all makt och att ni saknar makt.
Ni är maktlösa.
Regel nummer två: Ni måste bli ett med gorillan.
Ni måste göra det gorillan gör."
Sen förvandlas han plötsligt till en jävla gorilla.
Jag kan inte tro mina ögon.
Jag blir arg på att en svart man beter sig som en gorilla inför vita.
De vita personerna antecknade allt.
Jag blev arg. "Vad fan skriver ni?"
Hon hyssjade mig. "Lyssna på honom."
"Jag golvar dig! Säg inte åt mig att lyssna.
Vad skriver du ner?!" Antoine fortsätter.
Han hoppar och slår i marken.
Sen tittar han på min son och säger: "Nu är det din tur."
Jag sa: "Han ska fan inte göra det där!
Min son ska inte behöva bete sig som en gorilla inför vita människor,
så att han blir lika förstörd som Jordans söner!
Du gör inte så med min son.
Du gör inte så med min son!"
Han sa: "Gör som ni vill!"
Han springer till ett träd och biter av barken.
Han slickar i sig sockret under den.
Han säger: "Gorillor älskar socker. Det ska ni också göra."
Han tar lite eukalyptus från buskaget och gnider det över hela kroppen.
"Gorillor älskar eukalyptus. Ni måste lukta eukalyptus.
Nu vandrar vi!"
Sen springer han iväg i djungeln.
"Vad fan?!
Vi måste för fan följa efter honom."
Vi vandrar i djungeln. Jag svär, allt det här är sant.
Efter 15-20 minuter stannar han. Han säger: "Stanna."
Sen säger han: "De är här."
Jag sa: "Var är glasrutan? Jag vill stå bakom glasrutan.
Var är glasrutan?"
Jag vänder mig åt vänster.
Ungefär sju till nio gorillahonor kommer ut ur buskaget.
På två ben. De jävlarna går på två ben.
Jag har aldrig sett nåt liknande. Jag sträcker upp handen.
Jag tittar ner i marken och visar underkastelse.
Antoine försökte lyfta upp mig. "Kevin, upp med dig."
Jag sa: "Nej. Släpp mig. Jag har ingen makt. De har makten.
Jag har ingen makt.
Jag är maktlös. De har makten."
Jag ser att min fru har tagit fram telefonen med blixten på.
Hon försöker filma. Hon försöker ta bilder.
Jag slår till henne. "Bitch, lägg dig ner! Visa underkastelse.
Vi har ingen makt. De har makten. Vi är maktlösa!"
Plötsligt är de typ 15 stycken.
En hel jävla släkt. Syskonbarn, mostrar och farbröder.
De jävlarna går runt, och vi står i mitten.
Allt går så snabbt.
Då rörde en gorilla min panna.
Han slog mig inte, men drog min panna bakåt
och öppnade mina ögon mer än jag nånsin gjort själv.
Man såg mycket av ögonvitorna.
Jag kunde se en soldat stå bredvid mig. Jag sa:
"Skjut den! Vad fan håller du på med?
Skjut den! Jag blir uppenbarligen attackerad.
Han vill slita av mig pannan eller nåt sånt!"
Gorillorna fortsätter leka. Det går vilt till.
Plötsligt reser alla sig samtidigt och springer iväg i djungeln.
Antoine är helt uppe i varv.
"Är det inte fint att få se gorillans liv på nära håll?
Nu spårar vi gorillan för att se hur den lever. Vi följer gorillan."
Jag sa: "I helvete heller!
Jag följer inga jävla gorillor. Nej! Jag går tillbaka.
Jag tar familjen och går. Vi tar med oss en soldat
som vågar göra sitt jobb, till skillnad från den fegisen.
Du är en fegis. Jo, det är du.
Han ville slita av mig pannan, för fan!"
Han sa: "Nej, ni måste avsluta vandringen."
"Nej, jag går tillbaka."
Han sa: "Chefen kommer." Jag sa: "Bra. Jag vill prata med honom.
Jag gillar inte hur du har behandlat oss."
Det här är sant. Jag tittar åt vänster.
En tvättäkta silverrygg kommer ut från samma jävla buskage.
Herregud. När jag säger en tvättäkta silverrygg
pratar jag om en riktig bamse. Bara bröstkorg, inga ben.
Den här gorillan har aldrig tränat benen. Bara bröst!
Om en gorilla hamnade på anstalt skulle den se ut så där.
Jag hade aldrig sett nåt liknande.
Han rörde vid ett träd, och det föll till marken.
Jag kan inte fatta att jag står bredvid en tvättäkta silverrygg.
Jag är fullständigt trollbunden.
Alla andra ligger ner. Alla visar underkastelse.
Jag är den enda som står och glor på silverryggen.
Den som bröt förtrollningen var min son. Han slog mig på benet.
Jag vände mig om, och min son sa:
"Hej då, pappa." Jag sa: "Vad fan…?!
Vad fan menar du med det…? Herregud.
Herregud!" Då insåg jag att jag bröt mot den första regeln.
Den löd: "Titta inte en silverrygg i ögonen."
Jag stirrar rakt in i silverryggens ögon.
Nu är jag rädd. Jag vet inte vad jag ska göra.
Jag tittar mot Antoine för att få hjälp. Men Antoine är som bortblåst.
Antoine sprang mer tekniskt fulländat än jag nånsin sett.
Han höll ihop sina fingrar perfekt.
Den jäveln flög fram.
Han klöv vinden som ingenting. Fattar ni?
I det läget vet jag inte vad jag ska göra.
Jag och silverryggen ser på varandra.
Ni ska veta att jag aldrig har varit en bitch.
Jag tänker inte börja där och då. Det är som det är.
När jag tittar på silverryggen slår han sig för bröstet.
Jag vet vad det betyder.
En silverrygg slår sig för bröstet för att visa sin styrka.
Det är så de avgör vem som är starkast inför strid.
Och när två silverryggar är i strid förlorar den ena av dem allt.
Den förlorar sin fru och sina barn.
En silverrygg som förlorar en strid har inget kvar.
Han måste bygga upp ett nytt liv. Han har inget kvar.
Det var därför den här hade så många barn och fruar.
Han hade besegrat många andra silverryggar.
Jag har en fråga till er. Besvara den på egen hand senare.
Är det verkligen en förlust? Om vi slåss…
Låt säga att jag förlorar en strid, och nån tar min fru och mina barn.
De går ditåt och jag åt andra hållet.
Är det så det funkar? Det låter inte som en förlust.
Okej. Jag tittar på silverryggen och han tittar på mig.
Det är som det är. Jag tänker inte slå mig för bröstet.
Då fattar han att jag är en bitch. Aldrig.
Jag gjorde vad alla andra män skulle göra.
Alla män hade gjort exakt samma sak i min situation.
Jag såg silverryggen i ögonen och gjorde som Antoine.
Jag hoppade och slog i marken. Jag bet av bark från trädet.
Jag gned in eukalyptus i arslet.
Enda skälet till att jag berättar det här är att de vita filmade alltihop.
Det hamnar på nätet när som helst.
Därför vill jag förklara att jag gjorde det för att rädda min familj.
Jag lärde mig nåt den dagen.
Jag insåg att jag borde ha valt det andra kukpillret.
Jag borde ha valt Silverback 45 Pro.
Det är ett starkare kukpiller, och ni är en stark publik.
Tack så hemskt mycket för att ni kom.
Jag heter Kevin Hart, och jag älskar er. Godkväll.
Undertexter: Mattias Gustafsson