Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Пані та панове,
вітайте оплесками програму «Відповідно до віку» Кевіна Гарта.
КЕВІН ГАРТ: ВІДПОВІДНО ДО ВІКУ
Так.
Тепер я хочу почати зі слів, що в мене дуже гарний настрій.
А чому? Бо зараз життя дуже класне.
Дружина щаслива. Діти теж.
Мої стосунки з усією родиною покращуються.
Нещодавно я став відповідати за всі сімейні збори.
Якщо родині треба зібратися, цим займаюся я.
Сімейні зустрічі, події, вечері, — все через мене.
Я збрешу, якщо скажу, що це не дратує, бо може й дратувати.
Прийшов мій небіж і каже:
«Я хочу дещо розповісти родичам, але сам.
Допоможеш усіх зібрати?»
Я: «Аякже».
Я дзвоню родині. Ми разом ідемо в ресторан.
У мене там окремий зал.
Коли ми заходимо в зал, мій племінник встає.
«Я зібрав вас тут, щоб ви знали, що я гей».
Отак швидко.
Швидко.
Він навіть не дав нам сісти й поїсти. Швидко.
І коли він це сказав, усі змовчали. Запала тиша.
Я кажу: «Бляха, хтось має щось сказати. Розтопити лід».
Оскільки тепер я головний, я маю щось сказати.
Ну й кажу: «Племіннику, послухай.
Здається, я можу говорити від імені всієї родини». Так?
Правда ж? Усіх нас.
«Коли я кажу, що ми як сім'я…
Можна сміливо сказ… Слухай.
Можна сміливо сказати, що ми…
що ми знаємо».
Ніхто не шокований.
Ця інформація нікого не шокувала.
Коли він це сказав, на ньому був топ. Без бретельок.
Там було написано: «Моя дупа коричнева».
Так, звичайно, ти гей, трясця. Правильно ж?
Нам начхати. Ми сім'я. Ми тебе любимо.
Моя тітка хотіла підхопити цю тему. Встала і каже:
«Слухайте, якщо чесно, у мене є зайва вага.
Мені здається, я страждаю від ожиріння».
Знову мовчанка. Ніхто нічого не каже. Тиша.
Я кажу: «Бляха, знову мені топити лід. Знову мені слово».
І такий: «Пет, посади свою жирну дупу». Я це сказав. Їй-богу. Оцими словами.
«Посади свою жирну дупу, Пет.
Це не новий жир. Це той самий довбаний жир».
Пет товста з моїх 12 років. Це ж той самий жир, Пет.
Сядь своєю великою сракою. Це не ожиріння.
Важко зводити сім'ю разом.
Багато роботи. Треба мати велике терпіння.
Навіть удома.
Я батько чотирьох дітей. Говорив про дітей усю кар'єру…
На мене сильний тиск як на відомого батька.
Я вам чесно скажу. Схоже, я тиснув на себе сам.
Так. А чому?
Бо я відчуваю, що хоча б одна моя дитина має стати успішною.
Так? Я не очікую, що це зроблять четверо з чотирьох. Ні.
Усі батьки, у яких четверо чи більше дітей,
знають, котрі діти доб'ються успіху, а котрі ні. Знають.
Воно ж видно. «Глянь, цей дебіл…
Готуй йому гроші на заставу. Не знаю».
Розумієте? Я не хочу вкладатися в невдаху.
Не хочу бути знаменитістю, яка вклалася в дурня. У відомих людей є діти.
Виростають і нічого не роблять з ресурсами,
які в них на блюдечку.
Я цього не хочу.
Хай би вони скористалися своїми можливостями.
Я не хочу спонсорувати невдаху.
Я назву знаменитостей, які спонсорували.
Ви не думаєте про це так, як я.
Я вам скажу. Мені до сраки. Скажу чесно.
Це тому я забрав у вас телефони, щоб говорити чесно.
Щоб, сука, чесно казати, що я відчуваю.
Якщо комусь розпатякаєте, я заперечуватиму.
Я скажу, хто вклався в невдаху. Я вам скажу.
Майкл Джордан.
Майкл Джордан вклався в ідіота.
Байдуже, що ви кажете. Майкл це знає. Точно знає.
Думаєте, Майкла не бісить
щоразу, як бачить: Делл Каррі святкує на полі
зі Стефом і Сетом Каррі?
Ви бачили, як Делл Каррі дивиться гру?
Делл Каррі такий: «Гляньте, мої сини в НБА!»
Майкл глипне на інший край дивана
на Маркуса і Джеффрі. «А ви що, нікчеми всраті?
Сидите тут у різнокольорових кросівках
і щодня граєте у Fortnite. Ви подивіться на себе».
Зараз буде доречно зізнатися: ми з Майклом Джорданом не ладнаємо.
Багато такого має дивне пояснення.
Майкл недолюблював мене роками.
Майкл роками злиться на мене, бо я вів захід у зірок
сто років тому, а він прийшов пізно.
Спізнився, а я заготував два жарти.
Не знаю, звідки вони взялися, але я про нього пожартував.
Швидко, але весело.
Усі знають: Майкл Джордан жахливо вдягається.
Найгірші джинси, які я бачив, були на Майклі Джордані.
Величезні задні кишені. Дуже великі задні кишені.
У ту задню кишеню вліз би ноутбук Dell.
Дідько, Майку. Це в тебе ноутбук Dell у задній кишені?
Здуріти, Майку. Ти ще й модем у ній припер? Ну ти даєш!
Він запізнився. Я пожартував.
«Майкл одягається, як вагітна лесбійка». Я не знаю, звідки це.
У нього талія штанів була отут, на грудях.
А тут стирчала та штука, оцей жирок.
Відтоді я з ним не розмовляв.
Мені, власне, до сраки.
Байдуже, кому я подобаюся, а кому ні.
Дожив до того, що мене важко роздратувати.
Сорок п'ять. Що старшим ти стаєш, то менше переймаєшся.
Це правда.
Що ти старший, то менше переймаєшся.
Якщо це не моя сім'я і не прогрес у житті, я не марную свій час чи увагу.
Я вже не той, що був раніше. Ми з друзями всі змінилися.
Боже, пам'ятаю, якими ми були у свій час.
Щодня тринділи про одне й те саме.
Де сучки? Де клуби, де напої?
Де напої, клуби? Де сучки, де клуби?
Щодня.
Сорок п'ять — це інше. Тепер ми тільки про травми і ліки.
Оце я розумію. Це справжні теми.
Після 40 все болить. Я не знаю, що це.
Усе болить, але ти не знаєш, як це сталося.
Кожна розмова починається з питання
про травму, яка невідомо звідки взялася.
«Сьогодні я травмував собі шию. Не знаю як».
Усіх хвилюють твої травми після 40. Усі хочуть допомогти.
«Що ти зробив?» «Я не знаю, що я зробив.
Задивлявся на знаки на шосе,
бо я роблю так, а потім відслідковую ось так».
Усі кажуть, що тобі треба. Усі вважають себе лікарями.
«Ти маєш пити куркуму. Купи куркуму, риб'ячий жир.
Намаж шию риб'ячим жиром. З'їж столову ложку часнику.
Вкуси цибулину. Опусти ліву ногу в гарячу воду.
Тримай десять хвилин». Думаєте, я вампір?
Про що мова?
Після 40 біль не минає.
Дурнуватий факт про травму після 40 років. На 100 % не відновишся.
З кожною травмою губиш часточку себе.
До 100 % ти не повернешся ніколи.
І доказ. Подивіться на руку.
Повністю витягнута вгору. Бачите? Вся. Догори.
Але не з цього боку. Ось. Бачите?
Показав лікарю. Він каже: «Користуйтеся здоровою».
Я йому: «Суко, вилікуй!
Бо я тепер кривенький. Вилікуй, трясця!»
Я так заздрю молодшому поколінню.
Молодші діти травмуються і відновлюються.
Я грав у баскетбол з дітьми.
Один підвернув щиколотку. Вона аж до землі дістала. Я бачив.
Підвернув. Щиколотка була на землі.
Я: «От лайно! Точно зламав. Я знаю, що він її зламав».
Знаєте, як він це вилікував одразу ж?
Нахилився, міцно зав'язав шнурка, пострибав.
І такий: «Я в порядку.
Я дограю гру». А я йому: «Дограєш гру?»
Після 40 років це неможливо.
Підвернеш щиколотку аж до на землі —
наступного дня ти в чобітку.
На тобі той клятий чобіток.
«Як справи, друзі?»
«Чорт забирай, Джо!
Я думав, ти підвернув щиколотку». «Я теж.
Виявляється, це меніск і ахіллове сухожилля.
І радикуліт. Кажуть, я вибув на вісім місяців».
«Вісім місяців?
Вісім місяців! Та сука, Джо!
Ти ж навіть не зіграв!»
«Знаю. Сказали, я надто швидко сів».
«То не сідай так швидко, коли виходиш грати.
Треба повільніше.
Чорт забирай, Джо». Травмуватися дуже легко.
Навряд чи люди розуміють, як легко травмуватися.
Якось я спускався сходами. Злетів з останніх трьох сходинок.
Я не впав. Я ковзнув п'ятами. Знаєте, коли буває отак?
Розумієте, про що я? Типу: «О ні». Бувало таке?
Злякався так, що мало не всрався.
До речі, краще б я впав.
Бо як упадеш, усе, кінець.
А ця фігня, ти думаєш про те…
Про те, як погано буде, коли ти нарешті гепнешся.
«Я от-от розвалю собі голову об кляту сходинку».
Ти травмуєш інших.
Бідна жінка переді мною, я зіпхнув ту бабцю зі сходів.
Бо запанікував.
Я чув лише…
Сходи небезпечні.
Не знаю, навіщо нам стільки.
Стільки довбаних сходів повсюди.
Підніматися ще пів біди. Проблема в спуску.
Що старшим стаєш, то страшніше. Я оце був з сином.
Син спускався сходами. І ще й стрибав сходами по дорозі вниз.
Мабуть, клятий Месник. Я ще не бачив здоровіших колін.
Що то за коліна в мого сина?
Я спускаюся по сходах боком. Що старшим стаєш, то більше змін.
Уперед. Поспішаєш? Обходь.
Я не травмуюся через тебе. Обходь давай.
Травмуватися дуже легко.
Я позавчора пішов у душ. З-під мене висковзнула нога. Боже мій.
Мало не всрався зо страху. Між ногами була велика відстань.
У мене ще ніколи не було такої відстані між ногами. Господи.
Ви смієтеся з того, за що можна вхопитися в душі,
поки воно не знадобиться. Смієтеся.
Бо не знаєте, нащо ці перекладини в душі, поки не знадобляться.
Щоб ви знали, я послизнувся, ледь не розбив голову,
схопив перекладину.
І сказав: «Дякую, перекладино-рятівнице».
Так.
Ось що це таке. Це перекладина-рятівниця.
Ось що смішно. Велику я вхопити не зміг.
Хотів ухопитися за велику.
І промазав. Довелося хапатися за маленьку.
Боже мій. Я й не знав, для чого там дві перекладини.
Я боюся впасти в душі.
Це одна з найгірших можливих травм.
Упасти в душі? Хай бог милує. Ось мій страх.
Упасти і травмуватися, що й не поворухнешся,
але я падаю під душовою лійкою, і вода…
вода продовжує литися,
а я мушу сидіти там і шість годин боротися за життя.
Шість годин я такий…
Таким мене і знайдуть.
З маленьким членом, бо я просидів у воді шість годин.
Боже мій. Уявляєте?
Ви от-от помрете.
Останнє, що ви чуєте: «Гляньте на його член. Фу».
Туди ж твою наліво.
Пристрельте мене.
«Чому в нього такий гидкий член? Фу!»
А зі сраки стирчить губка, бо це останнє, що ви мили.
На ній шматочок лайна.
«Фу, на тій губці лайно.
Засраний малий з малим членом. Я не торкатимуся».
Бляха, а я помираю.
Знаєте, чому я так думаю? Через останню травму.
Через неї мене дуже попаяло.
Я, по суті, зламав член. Кращого пояснення не знаю.
Я чесно кажу. Максимально чесний виступ.
Я травмувався під час змагання з бігу.
Не на спортмайданчику.
Не так, що прориваєш стрічку, а в кінці отримуєш нагороду. Ні.
Двоє п'яних посеред вулиці, друга ночі.
Я біг наввипередки з колишнім футболістом, без причини.
Це був експромт.
Ми були на барбекю. Підслухав його розмову біля бару.
Він говорив про футбол. «Їй-богу. Я сумую за футболом.
Життя не миле без футболу. Усе б віддав, щоб повернутися на поле.
Я втратив частину себе, переставши грати. Сумую за грою».
Я візьми й ляпни:
«Суко, я зараз тебе запросто обжену».
Він: «Що? Кевіне, серйозно? Хочеш наввипередки?»
Я: «Так. Наввипередки, суко. Ходімо».
Він: «Хочеш бігти — прошу дуже».
Було стільки знаків, які я ігнорував,
типу: «Кевіне, не лізь у ці перегони».
Перший проігнорований знак — як розтягувався він, а як я.
Він робив стільки розтяжок. Глибоко згинався у стегнах.
Щось таке він робив з пахом. Розтягував коліна.
Наче черпав морозиво. Я не знаю, що це.
Бив себе ногами по дупі. П'ять хвилин розтягувався.
Підійшов я і двічі потрусив ногами. «Біжімо».
«Біжімо!»
Найгірше, що може бути після 40, — друзі твого віку.
Друзі за 40 жахливі,
бо яку б дурню ти не вчудив,
вони тебе підтримають і підуть з тобою.
Двічі потрусивши ногами, я сказав… Мої друзі такі: «Так!
Провчи його, Кеве!»
Зараз я його обжену.
Я йому зразу сказав:
«Ти професійний спортсмен, тож я знаю, у тебе є техніка.
Через техніку ти думаєш, що в тебе є перевага, але її немає.
Завдяки таланту й природному вмінню бігати
я тебе обжену».
Ось мій секрет бігу.
Отак тримати пальці близько один до одного,
і я… Хвилинку.
Мій секрет — тримати пальці близько один до одного
і прорізати вітер ось так.
Для мене вітер — як шматок пирога. Біжу й рубаю!
Усім по шматку пирога, коли я біжу.
Усі бігають з розтиснутими пальцями. Вітер.
Дивіться. Стільки клятого вітру.
Але не я. Гляньте.
Ми відправили в кінець кварталу хлопчика. Він мав розвести руки.
Коли він опустив руки, настав час перегонів.
Ми на стартовій лінії. Він володів технікою. Я це знав.
У нього одна рука була опущена ось так, друга так. А голова отак.
А в мене була стійка вуличного дебіла.
Це коли ти не… Ти просто хочеш мати невелику фору.
І все.
Боже мій. Той хлопчик на іншому кінці кварталу.
«За моїм сигналом, на старт…» Він опустив руки. Біжимо.
Він мене обігнав.
Я коли біжу, починаю з опущеною головою.
Я стартую з опущеною головою, а тоді піднімаю голову.
Щоразу, коли я піднімав голову, ми або пліч-о-пліч,
або я трохи попереду.
Ще не було перегонів, де ми не були пліч-о-пліч
або я не випереджав суперника.
Уперше я піднімаю голову і бачу його потилицю. Мати божа.
Я програю, бляха. Боже мій.
Щось не так. Щось точно не так.
Я не можу програвати. Щось не так.
Дивлюся на свої пальці. А вони не зімкнулися до кінця.
Мав змикати.
Що старшим стаєш, то більше шумиш під час бігу.
Мої друзі кричать збоку: «Давай, Кеве! Наздоганяй!
Вище коліна, Кеве. Ще трохи. З п'ятки на носок. Ще».
«Та сука, я намагаюся!»
І не можу. Вісім кроків до фінішу. Я кажу сам собі:
«Ну ж бо, Кеве. Вище коліна. Дідько. Обганяй, Кеве. Давай!»
На передостанньому кроці я це відчув. Ось так.
Я це відчув, бляха.
Знаєте, як це було?
Наче мій член злетів з тіла і впав у кущі.
Я одразу перестав бігти.
Я скривився, як люди, коли їм боляче,
а потім дивляться комусь у очі.
Мій тренер зразу зрозумів. «Усе добре?»
«Та де. Мене покоцало».
Серйозність травми — це кого ти кличеш після неї.
Там стояли всі мої друзі.
Я: «Приведіть моєю дружину. Прямо зараз. Дружину».
Коли кличеш дружину, пора владнати земні справи.
Підписати документи. Заповіт там, траст, хто його знає, що це таке.
Мій член у кущах. Я вже не хочу жити.
Я не житиму без члена. Мій член у кущах.
Вони пішли по мою дружину. Та прилітає розлюченою. Як фурія.
Голова отак з боку в бік.
Побачивши мене, вона каже: «Що вже знову, одоробло?»
«Будь другом. Піди в ті кущі і пошукай там мій член».
«Що?»
«Іди в кущі й пошукай там мій член!»
«Твій член не в кущах». «У кущах, кажу!»
Я невеликий, вона мене вхопила.
«Ану йди сюди! Ось твій член. Я зараз намацала твій член».1
«Неможливо. Ти щойно намацала яйця.
Мій член у кущах. Я не сперечатимуся з тобою про те, де мій член.
Я дзвоню лікарю». Я подзвонив лікарю. «Доку, справи кепські.
Я не можу ходити. Є шанс, що мій член у кущах.
Я сфоткав кущ, якщо треба буде діставати,
бо жінка не хоче мені його шукати.
Я їду в лікарню, але з чорного ходу.
Не хочу, щоб мене таким бачили. Я не можу йти».
Він: «Кевіне, все зробимо». Реальна історія, люди.
Друзі забирають мене, садять в авто.
І в лікарню. Мій найбільший жах.
Як перша серія тих відстійних лікарняних серіалів.
Мене кладуть на каталку і хутко везуть лікарнею.
Розрізають мені штани знизу,
кажучи лікарняні речення, що не мають сенсу.
«Дайте мені три TCE й вісім БМВ».
Я не знаю, що вони в біса мелють.
Хтось кричить: «Йому треба зробити МРТ, щоб побачити, що відбувається».
Я не знаю, що не так з апаратом МРТ. Я не витримую.
Але завжди брешу. Я брешу.
Мене кладуть в МРТ. Мій лікар виходить. «Кеве, готовий?»
«Звісно, доку. Робіть своє».
Він зачиняє двері. Я чую сигнали.
І їду дахом.
Я поклав руки на скло. І кажу: «Вони хочуть взяти мою ДНК».
Я геть здурів.
Мене мусили приспати.
Мене приспали. Я отямився. Лікар був чесним зі мною.
«Кевіне, це саме те, що ти думав. Ти сильно травмувався.
Ти порвав обидва аддуктори».
Твою ж нахрін!
Я порвав їх обох?
Сльози. Справжні сльози, миттєво.
Я плачу. Як дитина.
А плакав я тому, що й гадки не мав, що воно таке.
Ніколи не чув такого слова. Я не чув, тож припустив найгірше.
«Тобто? У мене немає яєчників?
Ти забрав мої яєчники, сучий ти сину?
Ти забрав у мене мої яєчники?»
Сумний був день.
У мене було колісне крісло.
Я був у тому кріслі шість тижнів.
Мені дали лікарняне крісло, це, мабуть, найгірше колісне крісло світу.
Таке розкладне. Його ще треба розкладати.
Але треба бути сильним, як бик. Треба справді…
Щоб розпрямилося, треба влупити сидіння.
Гальма за коліщатком. Треба сильно наступати на гальма.
Я тепер набагато більше поважаю людей у колісному кріслі.
Я сказав «більше». Я завжди поважав людей у візках.
Тепер іще більше.
Знаєте, як це? Головне, хто котить крісло.
З поганим помічником життя в колісному кріслі — жах.
Потрібен хороший помічник. У мене був жахливий. Гірше не буває.
Мій перший помічник? Жах.
Моєю першою помічницею була дружина. От же сучка. Просто кажу.
Кажу, як є. Я зараз чесно.
Перший день у візку вдома. Вона котить мене до вікна.
Блокує гальма. Каже: «Я повернуся».
І лишає мене на сім годин перед вікном.
Сім годин! Не знаю, коли ви востаннє дивилися у вікно сім годин,
але я того дня бачив усе.
Це було схоже на чорну серію «Мізері». Я не знав, що коїться.
Сцяв і срав під себе. Мене ніхто не перевдягав. Що це в біса таке?
Важко жити в колісному кріслі. Я вже не хотів дружину.
«Мені потрібен мій син.
Я попрошу сина. Він буде кращим помічником».
Мій син був не кращим. Він забагато грався.
Син штовхав візок далеко перед собою.
Тоді підбігав і настрибував ззаду, а я отак перекидався.
Нема більшого страху, ніж коли хтось везе тебе у візку
і відпускає, а ти бачиш машини на дорозі. «Гей!»
Ось як я дізнався, чому люди в колісних кріслах носять рукавички.
Я думав, вони дуже гонорові, і їм набридла чужа тупість.
Я побачив авто й запанікував.
І хотів зупинити колеса голіруч.
Я здер шкіру з долоні, і коли це сталося,
через дорогу був ще один чоловік у візку. Він глянув на мене.
«Краще дістань собі рукавички».
Удома я сказав дружині: «Треба рукавички.
Глянь на долоню. Я здер шкіру. Треба рукавички».
Вона: «У мене немає рукавичок. Нагорі є якісь дитячі. Бери їх».
Я беру дитячі. Того вечора ми йдемо надвір.
Я бачу типа, який сказав мені про рукавички.
Я хочу подякувати. «Дякую за небайдужість.
Що сказав захищати долоні отак,
я дуже ціную, що ми отак тримаємося разом».
Виявляється, це неповага у спільноті людей у кріслах.
Це щось значить. Він розлютився. «Ти не встромиш великий палець
нікому в дупу». Я: «Що ти в біса мелеш?
Я й не думав пхати палець тобі в дупу.
Я просто дякую тобі за турботу. Я дякую».
Він: «Це тобі гра, суко?» Я ще й винен.
Моя перша бійка в кріслі. Я ще не бився в колісному кріслі.
Я не знав, що робити, бо син заблокував мені гальма.
Довелося готуватися до удару. Я такий… Ми дивилися одне одному в очі.
Він ударом скинув мене з крісла. Боже милий!
Я встав. Злий. «Нащо ти мене так тараниш?»
Дивилися люди. Хтось крикнув: «Він прикидається, може ходити».
Я сказав: «Я не прикидаюся.
Мене викрали, у мене нема яєчників. Їх вирізали.
Ви не знаєте, як це — не мати яєчників.
У мене немає яєчників».
От ви смієтеся, але це моє життя. Це…
Через шість з половиною тижнів я знову почав ходити. Ходити.
Якщо чесно, бо сьогодні дуже відверто, у мене виникла думка.
Я пішов і зрозумів: за останні шість тижнів
у мене ні разу не було стояка. Це правда. «Боже.
Що це за життя тепер? Господи.
А якщо це тепер для мене норма?
Якщо жінка захоче трахатися, а я не можу, бо не стоїть? Боже».
У мене нема тривожності, але коли вже криє, то криє.
Я відчув, що криє. Розумієте? Тож я увійшов у спіраль.
Накрутився.
Я пішов і купив таблетку для стояка.
Реальна історія. Я не соромлюся, що випив таблетку.
Кожен чоловік має випити цю таблетку в якийсь період життя.
І показати жінці, як вона діє. Я справді так вважаю.
Не варто їй казати. Не кажіть їй, коли п'єте таблетку.
Моя дружина не знає, що я випив таку таблетку.
Звісно, потім зрозуміє. Але зараз вона не знає.
Важливо розуміти правила, контекст прийому таблеток для стояка.
З правильною таблеткою у вас буде три хороші дні після неї.
Перше правило: не вірте рекламі.
Зрозумійте це, хлопці. Не вірте рекламі. Це не ви.
Це таблетка для стояка. Зрозуміли мене? Це не ви.
А таблетка.
Не порівнюйте звичайний член і член після таблетки.
Це дві різні версії члена. Вам буде образливо.
Вона обвалить вам самооцінку. Треба вміти ділити дні.
Перший день на таблетці — закладення тону, основи.
Ви знаєте про таблетку. Вона — ні.
Треба сваритися.
«Ходиш оце тут, тупаєш клятими ногами,
ти в мене допросишся.
Ти, мабуть, забула, хто я і на що я здатен.
Зараз я тебе провчу.
Будеш зі мною гратися — нагадаю, як було колись».
«Пофіг, Кевіне. Пофіг. Ти завжди мелеш, як з гарячки.
Байдуже. Ти завжди сваришся».
Кінець першого дня — ти робиш саме те, що обіцяв.
Показуєш їй, на що здатен член після таблетки.
Другий день — продовження. «Що я обіцяв тобі зробити?
Я ж казав. Я можу робити це, коли захочу.
Як вимикач світла, клац-клац.
А чому так не завжди?
Бо ти не вмієш поводитися. Ось чому.
Поводься добре — таке буде частіше».
«Я поводитимуся добре.
Скажи, як правильно. Буде тобі правильно».
«Для початку заткнися».
З таблеткою в організмі ви інший чоловік.
Без неї ви не такий, як з нею.
Навіть лаєтеся інакше.
Кажете таке, чого раніше й думати не сміли.
«Як мене звати?» «Кевін».
«Ні! Повне ім'я, як у моєму свідоцтві про народження?»
«Кевін Дарнелл Гарт».
«Так!»
Мій номер соцстрахування?
«Що? Навіть не знаю».
«Номер соцстрахування? Кажи, поки я не витягнув члена».
«Ні. Не витягай члена.
О боже.
1743222».
«Так!»
«Підніми руку, якщо ти любиш цей член».
«Я люблю його».
Після такого звичайному члену не світить.
Вам буде образливо.
З самого початку вона скаже вам прямо.
Як тільки вставите.
«Він встав? Не схоже на те, що було вчора».
«Стерво, що ти мені сказала?
Що ти щойно сказала, сучко?» «Не схожий на той, що вчора.
У ньому наче поменшало крові, порівняно з учорашнім.
Ти обіцяв таке, як учора, за добру поведінку.
Я добре поводилась.
Давай допоможу накачати більше крові.
Кевін Дарнелл Гарт».
«Сучко, годі називати моє повне ім'я! Нащо ти називаєш моє повне ім'я?»
«17432221».
«Не кажи мій номер соціального страхування!
Нас прослуховують? На кого ти працюєш?»
«Я хочу той член».
«Та опусти вже ту руку».
Тепер усе навпаки. Тепер у вас не стоїть. Боже мій.
У вас упав, коли ви трахалися з коханою жінкою. Трясця!
Це погано. Дуже погано.
Це вже приїхали, паніка десятого рівня.
Треба якось рятувати цей сеанс.
Покажіть жінці стискання й хлюпання.
Сер, ви знаєте, що таке стискання І хлюпання? Це коли не допомагає нічого.
Ваш останній шанс врятувати цей сеанс.
Треба стиснути основу,
щоб погнати кров догори, доки не кінчите.
Тоді ви стаєте трансформером.
Просто чекаєте реакції.
«Що там робиться?» «Цить!
Ти мене збиваєш».
Кожен чоловік знає, про що я. Але не мав для цього назви.
Стискання й хлюпання. На здоров'я.
Жінки сьогодні вдома: «Ти що там, стискаєш і хлюпаєш?
Бо щось дуже не те схоже».
Знаєте, в чому була моя проблема? У продавці таблеток для стояка.
Звідки я брав таблетки. Я не хотів іти до лікаря.
Я не хотів рецепт на ці таблетки.
Це якось надто агресивно.
Брати рецепт на таблетки для стояка. Господи.
Бо що буде, коли він скасує твій рецепт?
Ти так більше не зможеш.
Рецепта вже не буде. Лікар скасував.
Аж соромно.
Що це буде за розмова? «Ні, я знаю. Знаю, доку.
Я вже не такий. Богом клянуся. На цьому все.
Це мій останній раз. Не кидайте мене в біді».
Я не бачу себе в цій ситуації.
Я купував таблетки для стояка на заправці.
Так. Я цього не планував. Це була спонтанна покупка.
Поїхав заправитися. Зайшов по чипси.
У них ці таблетки поруч із чипсами. Я такий: «До біса». І прийняв.
Запив енергетиком С4. Одразу відчув.
Проблема була з працівником АЗС.
У мене стільки питань до працівника.
Я ж казав, у мене тривожність.
Я допитувався в нього, як у лікаря. Я стільки хотів знати.
Я сказав: «Перепрошую. А в чому різниця
між Носоріг XL і Горила 45 Pro?
У чому різниця?
А, вам подобається Носоріг? Ясно.
У мене алергія на молюсків. Мені хвилюватися?
Ні? Все буде добре? Ага.
А як там ваші клієнти?
Є постійні? Повертаються й купують ще?
Чи кажуть, що сподобалося, і купують?»
Він мені прямо сказав.
«У мене є один тип, що купує всі наші таблетки.
Запихає в задню кишеню».
Я: «Є лише одна задня кишеня, здатна вмістити стільки таблеток».
Майкле Джордане, сучий ти сину.
Майкле «Віагро» Джордане, сучий ти сину!
Майк мене вб'є, як побачить цей виступ. Точно вб'є.
Ви прочитаєте про нашу бійку з Майком.
Я битиму його по задній кишені. «Пішов ти, Майку.
Пішов ти, друже. Я знаю, де ти носиш ноутбук».
Я справді боюся залежності від таблеток.
Це мій реальний страх.
Чому? Бо я 45-річний темношкірий чоловік.
Тут вступає в гру здоров'я і фітнес. Бережіть себе.
Бережіть себе, поки ще маєте вибір.
Не чекайте, поки вибору не стане. Вдумайтеся.
Бережіть себе, поки у вас ще є вибір, трясця.
Здоров'я — це дуже серйозно. Справді.
Я дуже люблю дбати про себе, а знаєте чому?
Бо в моїй родині чого тільки не було.
Чого не було. Моя родина проклята.
Усі хвороби світу.
Діабет, довбаний рак, високий тиск, гіпертонія, подагра.
Інсульти чи не в кожного. Назвіть хворобу — у моїх така є.
Я не хочу бути таким, тому вдаюся до профілактики.
Якось змінюю себе, щоб потім не лікуватися.
Тобто намагаюся. Така в мене мета.
Я…
Я кажу друзям… Мої друзі — мабуть, найтупіші люди у світі
у розумінні здоров'я й профілактики.
Мої друзі не поважають здоров'я.
Спенк, мабуть, найдурніший, коли йдеться про здоров'я.
Ми вечеряємо. Місяць тому. Спенк випив келих вина.
І такий: «Щоразу, коли я п'ю вино, у мене паморочиться в голові.
Усе перед очима пливе, я не відчуваю долоню.
Лівий бік обличчя наче витягується.
Рука німіє. Ногу теж не відчуваю.
У стопу ніби шипи встромили».
Я йому: «Суко, у тебе інсульт. Це ж інсульт».
«Я в нормі. Піду додому, ляжу, вип'ю імбирного елю».
Я йому: «Що?»
«Я піду ляжу й вип'ю імбирного елю».
От би зустріти того,
хто втовк чорношкірим, що ель — це ліки.
Зустріти б його й заїхати прямо в кадик.
Це не ліки!
Це солодка вода. Це солодка газована вода!
Знаєте, чого нема в імбирному елі? Імбиру.
Може, почнемо з цього? Бісового імбиру!
У людей лежать пляшечки імбирного елю в аптечках.
Довбані ви ідіоти. Це газована вода!
Мій друг любить імбирний ель.
Клянеться, що помагає. У мого друга Гаррі давно травмовані коліна.
Я знаю, що там проблема з меніском. Знаю.
Спитайте в Гаррі, що сталося, і він: «Невдало заснув. Розходжуся».
Спенк йому: «Випий імбирного елю».
Гаррі: «Поможе?» Це правда. Гаррі: «Поможе?»
Той: «Кажу тобі: випий імбирного елю».
Гаррі замовляє імбирний ель, п'є, встає. І каже: «Трясця. Так.
Так, уже відчуваю». Брехлива ти суко.
Кажеш, що наче поколює в коліні? Нічого там не поколює.
Здоров'я зводиться до того, що можна їсти, а що не можна.
Цю битву люди програють щодня. Дехто розуміє, дехто ні.
Що можна їсти, а що не можна.
Старим людям до сраки.
Виправляли колись стару людину? «Діду, ти ж знаєш, тобі сіль не можна».
«Вилупку, сам знаю. Думаєш, мені не до сраки ти чи той лікар?»
Срати вони хотіли.
Я вже знаю, що мені можна, а що ні.
Люблю гострий сандвіч з куркою з Chick-fil-A.
Мені його не можна, але люблю.
Найкращий сандвіч, але мені не можна.
Він непереможний. Не програв жодної битви з моїм тілом.
Щоразу, як я його їм, він вилітає з дупи, як картеч.
Один постріл.
Бац — і є.
Я навіть не озираюся. Знаю, там жах.
Я знаю, що там страшне.
Знаєте, що мене бісить? Я жував той сандвіч з усіх сил.
Якимось чином та сука зліпила себе докупи й вилізла з дупи цілою.
Булочка на унітазному сидінні. Куряча котлета, бляха, на підлозі.
Доводиться збирати докупи й кидати в унітаз.
До біса той сандвіч. Вогонь у сраці. Чисто вогонь.
Що старшим стаєш, то менше можна.
Шлунок з віком слабшає.
Лайно жерти вже зась. Хочете посміятися? Ідіть на вечерю зі старими.
Ідіть і послухайте, як старі кажуть офіціантам, що їм не можна.
Щось найпростіше. «Перепрошую, у цій воді є лимон?
Заберіть її звідси. Якщо я з'їм лимон, для мене цей місяць закінчився.
Сратиму кілька днів, як з'їм цей лимон».
«У вас срачка від лимона?»
«Це на булочці насіння кунжуту? Заберіть її звідси.
З'їм насіння кунжуту — і за рік не оклигаю».
«Що?»
«За рік? Срака-мотика!»
Але старіти весело.
От би швидше дожити до того боку старості.
Головне знати, яким старим ти хочеш бути.
Я знаю варіант, яким хочу бути, і знаю, яким не хочу.
Я поговорив з родиною.
Якщо я доживу до певного віку, то вже не схочу жити.
Я не хочу дожити до моменту, коли я…
Коли завжди схоже, що вас хтось покликав.
Я не схочу жити.
Якщо я до цього доживу, нагадуйте мені про все, що я колись любив.
«Діду, хочеш оладків?» «Не хочу я оладків».
«Ти ж любиш оладки».
«Точно, я ж люблю оладки».
Відведіть мене кудись. Вистрільте мені в голову.
Я не буду окати на людей до смерті.
Нехай хтось доб'є того діда.
Я не хочу дожити до коробочки з таблетками.
Цього я теж не хочу. Тієї довгої коробочки з днями тижня.
Та я краще здохну.
Краще здохну, ніж витягуватиму її з кишені за вечерею, сука.
«Охо-хо.
Хтось знає, який сьогодні день?
Четвер? От тобі й маєш. Я думав, вівторок».
Пристрельте мене.
Я не хочу жити.
Якщо я не можу задути свічки на торті,
то я не хочу жити.
Це найгірше, що можна зробити старим. Їм виповнюється 83, 85 років.
Їм несуть великі торти з усіма цими свічками.
На святковому торті 85 свічок.
Виходиш. «З днем народження, бабусю. Задуй свічки.
Ти зможеш, бабусю». Ні, не зможе!
Я тут 45 хвилин чекаю, поки ця сучка задує ті свічки!
Мені на роботу треба!
«Ти зможеш, бабусю».
Я не схочу тоді жити.
Я хочу дожити до віку, коли зможу казати все, що заманеться.
До такого віку я хочу дожити.
У певному віці ти просто починаєш казати все. Тобі байдуже.
Ти по той бік життя. Деякі старі роблять правильно.
Знаєте, хто робив правильно? Легенда Квінсі Джонс.
Спочивай з миром, легендо Квінсі Джонсе.
Боже мій.
Квінсі постарів і почав говорити без фільтра.
Хочете комедії? Гляньте останні чотири чи п'ять інтерв'ю Квінсі Джонса.
Він починає молоти щось таке, що взагалі ніяк не пов'язане з питаннями.
Квінсі жив на своїй хвилі. Робив своє.
Я бачив інтерв'ю. «Квінсі, що для вас означає музика?»
Він такий: «Я трахнув усіх із Supremes». «Зачекайте. Що?
Господи, Квінсі. Що?»
«Мені до сраки.
Знаєш, що таке Supremes? Найкращі поцьки. Мені начхати.
Я на кокаїні вже 60 років». «Чорт забирай!»
«Квінсі…
Квінсі, припиніть. Помовчте».
«Мені насрати. Я розповім те, що мають знати люди.
Я багато чого знаю.
Важливого. Стіві Вандер — не сліпий. Він прикидався.
Він увесь час прикидався.
Стіві раз спитав: «Як мені конкурувати з Реєм Чарльзом?»
Я йому: "Будь кращим сліпим".
І що ж Стіві? Так і зробив.
Він бачить клавіші.
Просто прикидається».
«Джо, досить. Годі, Джо. Більше не треба».
«Це я сказав Джо Джексону лупити дітей». «Стоп!»
«Він жодного дня не пропустив.
І ще одне.
Це я вибілив Майклу шкіру. Це зробив я.
Він хотів співати сам. Я: "Так не розкрутишся".
Відбілюй. Це був я!»
Це інший рівень старості. Я туди хочу.
Де можна просто говорити все, що хочеш. Я вже близько.
Є один жарт, я не знав, лишати чи ні, але вам я розкажу.
Я його вставлю в програму. Коротше…
Згадайте вечерю, про яку я вам розповідав,
з моєю родиною для племінника, так?
От на тій вечері закінчили ми їсти. Виходить офіціант.
Їй-богу. Каже: «Ви будете десерт?»
Родина зраділа. «Так, десерт будемо.
Несіть пиріг з бататом. Я хочу лимонний пиріг.
Шоколадний торт, кекс "Червоний оксамит"».
Хоча ні. Яблучний пиріг. Я скуштую.
Я скуштую твоє. Мені шипучку з морозивом».
Він: «Містере Гарт, а вам?»
Я: «Ні, я не їм солодкого».
Мій дядько розлютився. «Ти ба, який Голлівуд.
Ти ба, яке цабе з Голлівуду.
Ти надто гарний, щоб їсти солодке зі своїми родичами?
Пан Ідеальний. Назви одну причину,
чому тобі не можна їсти солодке з родичами.
Чому не посмакувати десертом у колі родини?»
Я кажу: «Не знаю, може, бо тут під столом лише ліві стопи.
Може, почнемо з цього?»
Подумайте.
Зрозуміли?
Це жарт про діабет.
У сім'ях темношкірих, коли люди хворіють на діабет,
перше, що вони втрачають, — стопи.
Я й кажу, що якщо зазирнути під стіл, там тільки ліві стопи,
бо усім їм відрізали праву стопу. Допетрали?
Так?
Краса жарту — не сам жарт.
Жарт у тому, щоб знайти білу людину, що не розуміє, чому я це сказав.
«На біса в цій клятій родині відрізають стопи?»
Вона не розуміла. «Чекайте, що? Що?»
Не знаю, чи зможу я так далі.
Не знаю, чи лишати цей жарт, бо в мого дядька реально одна стопа.
Так. І я знаю, що побачу його знову, і він влаштує мені скандал.
«Ти такий збіса жартівник, Кевіне?
Такий дотепний, луснути можна, скажи, Кевіне?
Назви одну причину, чому я не маю дати тобі зараз підсрачника!»
Йому днями відрізали ногу. Реально.
Я знаю, що він ще не геть змирився,
бо досі говорить, як двоногий. Так.
Він забувається.
Комік у мені не може промовчати. Це вище моїх сил.
Ми вийшли з дому, сіли в машину, зачинили двері.
Він такий: «Холодно. Відчини двері. Я збігаю по куртку».
Я йому…
«Можеш хіба пострибати по свою кляту куртку.
Ти вже своє відбігав».
Класний шанс, щоб ви всі зрозуміли:
я в цьому виступі описую своє життя.
Я вирішив назвати його «Відповідно до віку».
Я хотів привернути увагу до важливого аспекту старості.
Бо зараз усі пнуться помолодшати.
Усі мріють повернути час назад. Ніхто не вшановує інший бік.
Старість? Я скажу вам, що це таке. Це прожите життя, досвід і мудрість.
Без них не бачити вам у житті успіху.
Оце і є успіх у житті.
Зрозумійте: старість — це просто благословення.
Це неймовірне благословення, бо вам не треба її досягати.
Її не треба досягати.
Тож коли ви доживаєте до 50, 60, 70, 80 років, зрозумійте: це не гарантовано.
Ви одні з небагатьох щасливців посередині.
Встаньте на п'єдестал і вшануйте своє довбане життя,
коли доживете до цих монументальних чисел.
І не бійтеся жити по-своєму.
Коли постарієте, живіть по-старечому. Не звертайте з дороги.
Годі звертати.
Так і травмуватися недовго. Я так член зламав. Бо звертав.
Нащо мене понесло на перегони з тим типом? Нащо?
Усе літо собі пересрав тими перегонами. Викинув усе літо у смітник.
Ми з сім'єю мали все літо відпочивати.
Але відпустка була одна, бо я травмувався.
Ми їздили в Руанду.
Хотів повезти сім'ю в Руанду, бо кортіло нового досвіду.
Щось, що ми всі згадували б.
Щоб ми трохи припали до культури. Так?
Зрозуміли інше середовище.
У відпустці для нас слова «ні» не існує. Ми згодні на все.
У Руанді зразу пропонують: «Вам треба на екскурсію до горил.
Обов'язково на екскурсію до горил».
Для тих, хто не знає, що таке екскурсія до горил,
я спробую пояснити.
Екскурсія до горил — коли ти їдеш у джунглі
і знаходиш нібито сліди горили,
ідеш по цих слідах і опиняєшся в природному середовищі
справжніх горил.
Я тоді сказав: «До біса. Я зроблю це».
А чому? Бо я собі уявляв так: «Там же має бути скло».
Правильно ж?
Там має бути скло.
Я ще ніколи не бачив горил без скла між нами.
Там має бути скло.
Вони: «Кевіне, вашим меншим дітям не можна».
Там був я, моя жінка й двоє старших.
І ще дві групи.
Одна — біла сім'я з чотирьох душ, і ще одна біла група з чотирьох душ.
Загалом нас було 12.
До джунглів треба йти через парк.
Парк поступово переходить у джунглі. Реальна історія.
Ми дійшли до джунглів, до нас приєдналися солдати.
З АК-47, кулеметами. У тактичному спорядженні.
З довбаними пістолетами, прикріпленими до ніг.
Звісно, коли я це бачу, виникають питання.
«Я перепрошую, а що відбувається? Чому вони тут?
Що зараз буде?»
Він: «Вони на випадок, якщо горили щось утнуть,
тоді ми їх уб'ємо».
«Коли ви кажете… Що вони роблять? Розбивають скло? Чи що?
Їм можна розбити скло?»
Мені ніхто не відповідає, тож я вирішую, що все так.
Аж тут до нас приєднується гід. Гіда звали Антуан.
Антуан — чоловік, що все життя присвятив
розумінню горил.
Він знає горил як свої п'ять пальців.
Антуан — темношкірий чоловік, якого мені хочеться сховати від білих.
Антуан був найближчою істотою до людини-горили, яку я бачив.
Спершу це звучить божевільно, але я поясню чому.
Антуан мав казати нам, що робити,
коли ми зустрінемо справжню горилу.
Це точні слова Антуана. Це саме те, що він нам сказав.
Він каже: «Слухайте уважно.
Правило номер один. Ви не повинні дивитися горилі в очі.
Якщо горила гляне на вас, очі вниз. Підкоряйтеся.
Підкоряйтеся горилі, бо у вас нема сили.
Сила в горили. У вас сили немає.
Ви безсилі порівняно з горилою. Дивіться вниз.
Покажіть горилі, що сила в неї, а не у вас.
Ви безсилі.
Правило номер два.
Станьте єдиним цілим з горилою.
Ви маєте робити те саме, що й горила».
І починає перетворюватися у кляту горилу в реальному часі.
Я очам своїм, бляха, не вірю.
Бісить, бо цей чорний поводиться як горила
перед цими білими. Я починаю злитися.
Білі люди записували, писали конспект.
Я психанув. «Що ви в біса строчите?»
Вона на мене шикає. «Слухайте».
«Я тобі наваляю зараз. Не кажи мені слухати.
Що ти там, бляха, записуєш?» Антуан продовжує…
Стрибає вгору й униз, ляскає по землі.
Закінчивши, дивиться на мого сина. І каже: «Спробуй ти».
Я кажу: «Він нічого такого не робитиме!
Ще бракувало, щоб мій син вдавав горилу
перед цими людьми, щоб пересрати йому життя,
як тим Джорданам.
Я не дам тобі так вчинити з сином.
Дай моєму сину спокій, трясця!»
Він: «Як собі хочете».
Підбігає до дерева й відгризає з нього кору.
Починає злизувати цукор під нею.
Каже: «Горили люблять цукор. Ви теж любіть цукор».
Хапає жменю евкаліпта з кущів.
Починає натирати все тіло евкаліптом.
«Горили люблять запах евкаліпта.
Ви теж маєте пахнути евкаліптом. Тепер ходімо».
Він підривається і біжить у джунглі.
Чорт!
Бо ми ж, сука, маємо йти за ним.
Ми йдемо в джунглі. Клянуся вам. Це свята правда.
За 15-20 хвилин він зупиняється. І каже: «Стоп».
Його точні слова: «Вони тут».
Я кажу: «А де скло? Де мені стати за склом?
Де тут скло?»
Люди, я повертаюся вліво.
Штук сім чи дев'ять самиць горил виходять з клятих кущів.
На двох ногах. Ці потвори виходять.
Я такого ще не бачив. Я підкорився. Я підняв руку.
І впав на землю. Я ж підкоряюся.
Антуан хотів мене підняти. Каже: «Кевіне, вставай».
Я йому: «Ні. У мене немає сили. Сила в них.
А не в мене.
Я безсилий. Сила в них».
Дивлюся, а в моєї дружини телефон з увімкненим спалахом.
Вона знімає відео. Щоб був відеозапис.
Я її вдарив. «Сучко, лягай.
Ляж. Підкоряйся».
У нас немає сили. Сила в них. Ми безсилі.
І от їх уже 15. Штук 15, трясця.
Ціла сім'я. Купа племінників, племінниць, тіток, дядьків.
Ці виродки ходять собі, а ми посередині.
Усе так швидко.
Одна горила торкається мого лоба.
Не бив, але відтягнув шкіру на чолі назад,
тому я витріщив очі сильніше, ніж за все життя.
Стільки білка в очах.
І зробивши це, я побачив солдата.
Солдат був там. Я йому: «Стріляй! Чого ти в біса чекаєш?
Стріляй у нього! Це ж явно, бляха, напад. Це напад!»
Він мені лоба відриває. Я не знаю, що він робить.
Усі горили собі граються. Жорстоко. А ми дивимося.
Раптом вони всі одночасно встають.
І біжать у джунглі. Антуан встає. Радий без пам'яті.
Каже: «Хіба не краса? Життя горил наживо, особиста присутність.
Тепер ми вистежимо горилу, щоб побачити, як вона живе.
Ми йдемо за горилою».
Я йому: «Та довбанися. Ні.
Я не йтиму ні за якими горилами. Ні! Я вертаюся.
Ми з сім'єю вертаємося, і я візьму з собою солдата,
який не боїться стріляти, на відміну від цього.
Сучка ти. Так і знай.
Суко. Він мало лоба мені не відірвав!»
Він: «Кевіне, ні. Ви маєте закінчити екскурсію».
Я йому: «Ні, я вертаюся».
Він: «Ні. Є бос». Я: «Добре. Я хочу поговорити з твоїм босом.
Мені не подобається твоє ставлення, відколи ми тут».
Клянуся, люди. Я повертаюся вліво.
З тих самих кущів виходить справжній домінантний самець горили.
Боже. Коли я кажу про домінантного самця горили,
уявіть реальне здоровило. Отакецькі груди, ноги ніякі.
Цей самець ніколи не качав ноги. Тільки груди.
Якби горила сіла у в'язницю то виглядала б так.
Я такого ще не бачив.
Він вийшов, торкнувся дерева. Воно впало.
Дерево на землі.
Друзі, я не міг повірити,
що був за крок від домінантного самця горили.
Я, власне, в захваті від цього моменту.
Усі інші лежали на землі. Усі інші підкорилися.
Я єдиний, хто стояв і дивився на самця.
Мене вивів зі ступору мій син.
Двічі стукнув по нозі.
Я повернувся, син сказав:
«Бувай, тату». Я: «Що ти…
Що ти в біса мелеш? Яке ще "бувай"?» Боже мій.
Господи. До мене дійшло.
Я порушую правило номер один.
Правило номер один: «Не дивитися домінантному самцю в очі».
А я витріщився клятому самцю просто в баньки.
Тут я злякався. І не знав, що робити.
Глип на Антуана, хай би сказав, що робити.
Я обертаюся поговорити з Антуаном, а Антуана нема.
Антуан тікав так, як я ще зроду не бачив.
Ідеально стиснувши пальці.
Тікає, аж гай шумить.
Рубає вітер, як шматок пирога. Розумієте?
А я вже не знаю, що робити. Уже як є.
Я дивлюся на самця, він на мене.
Я вам так скажу. Я ніколи не був сучкою.
І не почну бути нею сьогодні. Уже як є, так є.
Поки я витріщався на самця, він став лупити себе в груди.
Я скажу, що це означає.
Б'ючи себе в груди, вони показують, наскільки сильні.
Так вони ще до бою оцінюють, хто сильніший.
Ось іще один факт. Коли самці б'ються,
той, хто програє бій, втрачає все.
Дружину і дітей.
Програєш бій — підеш у джунглі без нічого.
Отак і починай життя з нуля. У тебе нічого немає.
Тому в нього так багато дітей і дружин.
Він здолав багатьох самців. Ще й як.
Питання до вас.
Не відповідайте. Подумаєте потім.
Це справді програш? Якщо ми битимемося… Так? Слухайте.
Якщо ми битимемося, і я програю, ти маєш забрати мою дружину і дітей,
і ви підете туди, а я сюди, безплатно.
Це ти хочеш сказати? Бо щось не схоже на програш.
Отже. Я дивлюся на домінантного самця. Він — на мене.
Уже як є. Не буду ж я теж бити себе в груди.
Бо ще взнає, що я сучка. Я цього не робитиму.
Я зробив, як будь-який чоловік на моєму місці.
Кожен присутній зробив би те, що й я,
у моїй ситуації.
Я глянув йому в очі і зробив так, як учив Антуан. Я такий…
Підскакував. Ляскав по землі.
Побіг до дерева. Відгриз кору.
Схопив евкаліпт, втер його в сраку.
Я розказую все це тому, що точно знаю:
ті білі люди все це зняли.
Питання часу, коли це зіллють в інтернет,
але краще почуйте це від мене
і зрозумійте: я робив це, щоб урятувати сім'ю,
і того дня я засвоїв цінний урок.
А цей урок — що я обрав не ту таблетку для члена.
Треба було брати Горилу 45 Pro.
Вона сильніша. А ви, Маямі, сильна публіка.
Щиро дякую, що прийшли.
Мене звати Кевін Гарт, і я люблю вас. На добраніч.
АВТОР І ВИКОНАВЕЦЬ КЕВІН ГАРТ
Переклад субтитрів: Владислава Бурмістрова