Downloaded from YTS.LT
VIC-TEATERN
Official YIFY movies site: YTS.LT
Mina damer och herrar,
Kumail Nanjiani!
Hej!
Ja.
Hej!
Ja!
Tack.
Hur går det, Chicago?
Jag går bara så fort... Jag hörde er heja, började nästan gråta.
Jag blev överväldigad, tack.
Ni är så underbara.
Det betyder så mycket för mig att ni är här ikväll.
Jag vill klargöra en sak.
Jag vill se till att ni alla vet att jag började som ståuppkomiker
här i Chicago.
Det gjorde jag.
Jag började med standup i Chicago,
sen gjorde jag det i många år,
jag slutade i typ tio år,
och nu har jag börjat igen.
Det är viktigt
att ni vet att jag inte är en skådespelare
som ska göra ståupp.
Tro hellre att jag uppfann covid.
Tyck inte att musklerna är konstiga.
Vissa människor tycker det.
Tyck inte det.
Det är som...
Vissa blir rädda.
De kan inte skada dig.
Musklerna är dekorativa.
De har aldrig sett strid.
Det här är det närmsta jag har varit i slagsmål.
För flera år sen bodde jag i Brooklyn.
Jag körde min frus bil för att försöka hitta en plats.
Jag hittade äntligen en.
Jag körde in, en annan kille körde in,
vi började bråka.
Jag sa: "Dra åt helvete."
Han klev ur bilen,
började gå mot mig, och sa: "Vad sa du?"
Och jag sa: "Jag sa förlåt!"
Det är det närmaste jag varit ett slagsmål.
För jag är jättebra på att be om ursäkt.
Jag älskar att vara i Chicago. Mycket har förändrats.
Marijuana är lagligt här nu.
Jag ska börja kontroversiellt.
Jag tror att legalisera marijuana var ett misstag.
Okej, vänta.
Det är inte slutet på showen. Jag har en poäng.
Förresten, minns nån hur det var
att köpa marijuana innan det blev lagligt?
Man var tvungen att gå hem till nån.
Man måste låtsas vara vän med en kille.
Man var tvungen att se lite av Matrix med honom.
Man behövde klappa hans leguan. Det var en jävla mardröm.
Och vad gjorde man efter att ha köpt gräs?
Rökte.
Ja, rökte med honom!
Va? Nej!
Du har så mycket, jag har så lite.
Varför måste jag ge tillbaka lite av det till dig gratis?
Man gör inte så på restaurang, till servitören,
man tänker inte: "Okej, här är en tugga av min burgare."
Låt mig förklara.
Marijuana borde avkriminaliseras.
Jag tycker inte att folk... Ja.
Folk borde inte åka i fängelse för innehav.
Folk som sitter inne för marijuanainnehav borde släppas ut.
Det är löjligt.
Det borde inte vara 100 procent lagligt.
Jag känner att jag borde bryta mot lagen lite
för att känna som jag känner när jag är hög.
Ett exempel.
För några veckor sen var min fru och jag i norra Kalifornien.
Vi skulle på dejtkväll på en fin restaurang,
och jag hade tagit en ätbar.
Och förresten, nu när gräs är lagligt,
är ätbart mycket bättre eftersom det finns en siffra på lådan
som talar om hur hög du kan bli.
Förr i tiden var det alltid ett mystiskt äventyr.
Vissa försökte bara bevisa en poäng.
När jag bodde här var det en gammal dam
som gick på barer och sålde gräsmuffins.
Och jag köpte en gång en gräsmuffins av henne.
Jag åt den och hon sa: "Åt du upp hela grejen?"
"Du måste gå hem nu."
Och sen låg jag vaken i sängen i tre dagar,
och tänkte på alla mejl jag skickat de senaste fem åren.
Så mycket bättre nu.
Vi var på dejt, jag hade tagit en ätbar, jag var superhög,
men jag kände till numret, så jag kände mig trygg.
Så vi gick och satte oss utanför.
Det finns vackra berg, och solen är i mina ögon,
och jag stirrar bara på den som...
Jag är så hög, jag tänker: "Du är hög, jag är hög."
"Samma ord, två betydelser."
Kyparen kommer fram och säger: "Sir, solen är i dina ögon."
Och jag säger: "Ja, du skojar."
Han sa: "Just nu är solen i dina ögon,
men när den börjar gå ner, kommer du att bjudas på
den vackraste solnedgången i hela Kalifornien."
Och jag såg på mannen, superhög,
och jag tänkte: "Kommer solen att gå ner bakom bergen...
Eller framför bergen?"
Det borde vara lite olagligt.
Jag borde behöva bryta mot lagen lite
för att glömma solens verkan.
Jag tänkte genuint: "Jag har aldrig varit på din restaurang, så..."
"Jag vet inte hur du gör saker här."
"Jag vet inte om du sätter solen
bakom bergen eller framför bergen."
"Men om det är framför, vill jag få byta bord."
Jag älskar att gå på konserter.
Jag älskar livemusik. En av mina favoritsaker.
Som magi, som om jag inte kan göra det.
Jag älskar konserter.
Jag ska berätta vad jag hatar, och det händer på varje konsert.
Jag hatar extranumret.
Jag hatar hela jävla grejen.
Låtsas inte gå av.
Stanna, spela alla låtar i rad.
Det är sent. Jag ska jobba på morgonen.
Stanna, spela alla låtar i rad.
Hur ömtåligt är ditt ego att du måste få oss att klappa extra åt dig,
så du avslutar showen som vi redan har betalat för?
Vi har applåderat hela kvällen.
Vad fyller hålet i era själar, musiker?
Tvinga oss inte att spela med i ert lilla spel.
De säger: "Showen är över.
Vi åker utan att spela våra tre största låtar."
"Nej!"
"Jag kan inte fatta att Eagles åkte utan att spela Hotel California."
"Och Desperado!"
"Och Hotel California."
Jag kan inte deras musik.
Jag såg en show nyligen. Jag blev så arg!
De låtsades gå till extranumret,
gitarristen lämnade sin telefon där ute.
Ta med den!
Låtsas åtminstone att ni går av.
Om du ska göra det, engagera dig.
Ta upp ljusen, öppna dörrarna, insistera på att showen är över.
Och när alla går, kom tillbaka ut och spela tre låtar till.
Få alla att avboka sina Ubers.
Chicago, ni är så underbara.
Kan jag prata om nåt lite
svårt för mig att prata om?
Är det okej? Har jag er tillåtelse?
Okej, bra.
Jag har en katt som heter Bagel.
Jag kallar henne Allting Bagel för hon är allt för mig.
Jag vet.
Jag berättar
för att illustrera hur äcklig min kärlek är för henne.
Jag älskar henne för mycket. Hon är för viktig.
Det gör mig rädd. Hon är hela mitt hjärta.
Jag pussar ansiktet så mycket
att jag stoppar hela ansiktet i munnen.
Jag hade velat äta henne och att hon fortfarande finns kvar.
Trump hade rätt om invandrare.
Jag önskar att jag kunde äta henne och sen föda henne,
för det är sann kärlek.
Jag har så många namn för henne, Bagel, Bages, Little Baby Bages.
Och nyligen, helt plötsligt, Sweet Christian Girl.
Jag vet inte hur det började.
Jag insåg inte det. Min fru kom på mig.
"Kallar du vår katt söta kristna flicka?"
Det är ologiskt, för jag är inte kristen.
Och hon är inte kristen.
Hon tror att det finns nåt.
Hon är "andlig".
Jävla Hollywood-katter. Motbjudande.
Bagel fyllde precis 16.
Jag behöver inte den där.
Jag älskar inte den reaktionen.
Jag förstår hur tiden fungerar.
"Min mormor fyllde precis 90."
Jag vet, 16 är en hög ålder för en katt.
Hennes ålder smög sig på mig. Jag minns
när Little Baby Bagel var åtta.
Jag tog henne till veterinären, som sa:
"Grejen med äldre katter..."
Och jag sa: "Vad menar du med det?"
"Det är en liten bebis."
"Det är en liten bebis!"
"Skriv ner 'bebis' på din dumma lista."
"Jag har en fråga till dig. Är du en idiot?"
Tar fram en laserpekare. "Är det en vuxens beteende?"
"Skriv ner 'bebis'."
Hennes ålder smög sig på mig för det finns inga milstolpar
som markerar tidens gång med katter.
De går inte till skolan och lär sig att köra bil och gifter sig.
Nej. Jag fick Bagel när hon var så liten.
Några månader senare var hon så här stor.
Sen dess har hon sett exakt likadan ut.
Och lärt sig noll nya saker.
Hennes ålder smög sig på mig.
Förra året var jag i London och jobbade i fyra månader,
och jag tog med mig Bagel, för jag kan inte leva utan henne.
Och Little Baby Bagel började få hälsoproblem. Det gjorde hon.
Vi var tvungna att ta henne till veterinären flera gånger.
Vi fick ta flera prover. Hon fick stanna på sjukhuset över natten.
Det var hemskt. Ja.
Sen hade vi det sista mötet med veterinären
när de hade listat ut vad som var fel
och en brittisk veterinär var där,
med en väldigt dyster min.
Och han sa: "Din katt har ett förstorat hjärta."
"Ja, jag vet att hon har ett stort hjärta."
"När jag är ledsen kan hon känna det,
som om vi är psykiskt länkade,
och hon spinner, och det får mig att må bättre."
Och han säger: "Nej, i katter är ett stort hjärta dåligt."
Och jag sa: "Okej."
"Vilket stort hjärta är bra?"
Och han sa: "Normalt stort hjärta."
Jag visste att mötet inte gick bra,
för det första jag gjorde var att googla:
"Är veterinärer riktiga läkare?"
Det är de.
De måste gå... De går i skolan för det och allt.
Och mänskliga läkare måste ta hand om människokroppen,
veterinärer måste ta hand om alla andra kroppar på planeten Jorden!
Man kan ta in en leguan eller en påfågel,
och så säger de: "Okej, låt oss se vad som händer inuti den här."
"Jag hoppas att den har ett hjärta."
Tillbaka till mötet.
En kille ger oss nyheterna, de är inte bra.
Jag vet inte vad mitt ansikte gjorde,
men britten blev obekväm
och han började backa,
och han letade efter nåt och kunde inte hitta det.
Sen hittade han...
Ni vet slaktarpapperet som läkare tvingar en att sitta på?
Det är som ett tunt och väldigt högt papper?
Man kan liksom se igenom det.
Samma material som toalettsitsskydd för engångsbruk på flygplan.
Han sliter av ett hörn och ger till mig.
"Varför ger han det till mig?
Han tror att jag ska gråta."
"Jag ska inte..." Och innan jag kan avsluta, bara tårar,
tårar ner i ansiktet.
Nu försöker jag torka tårarna.
Det är inte alls absorberande.
Jag flyttar bara runt tårarna.
Jag har tårar i pannan, vilket är en ny känsla.
Och när jag grät blev den här britten så obekväm,
för han är brittisk, och känslor är inte...
Slut på meningen.
Killen ger mig fem piller
och säger: "Ge dem till din katt varje dag."
Och jag säger: "Hur föreslår du att jag gör det?"
"Du vet hur katter är berömda medgörliga
och gör vad du än ber dem att göra."
Och han säger: "Lägg dem i hennes mat, så äter hon det."
Vilket så klart inte fungerar!
Tänk att ni är på restaurang
och i spagettin finns det fem Ipren.
Ni skulle säga: "Fan ta restaurangen."
"Jag går. Min rygg gör inte ont längre."
Har nån här behövt medicinera en katt?
Det är så svårt, eller hur?
Om ditt liv är för enkelt, medicinera en katt.
Den nyaste Saw-filmen, en av utmaningarna är
att medicinera en katt.
Alla dör.
Förutom katten. Katten lever.
Så tabletterna i maten funkar inte.
De som har medicinerat katter vet säkert detta...
Det är som en plastspruta, japp.
Men istället för en nål finns det ett hål,
och man lägger pillret där.
Öppna hennes mun och skjut pillret
bak i hennes lilla bebishals.
Vilket är ett problem.
Jag kan inte få upp hennes mun.
Jag vet inte hur.
Jag är så mycket större.
Jag vet inte hur hon har tränat sina käkmuskler.
Jag vet inte om hon har tränat Tae Bo
eller en mer uppdaterad träningsreferens.
P90X, tränar hon.
Hon gör Purr 90X. Purr 90X?
Hon tränar Mjau Bo. Tänk er, en liten katt?
Min terapeut säger att jag skämtar när det blir känslomässigt svårt.
Kattastrofalt nog hade hon rätt.
Okej.
Jag drar åt helvete efter showen.
Det funkar inte. Så vi är i London.
Vi hittar en fransk produkt.
En slemmig grej, lägg pillret i mitten
och omge det med gegga, de kan inte smaka pillret,
och de äter hela grejen.
Det ser ut och känns som Play-Doh
och luktar som kloakerna under Buffalo Wild Wings.
Och Bagel älskar det!
Hon kan inte få nog!
Och produkten hon gillar...
Vi var i London, produkten var fransk.
Och namnet på produkten hon älskar var,
EasyPill Giver Cat.
De skrev bara in lite skit i Google Translate:
"Vi kör på exakt det."
"Ingen omskrivning krävs."
"AI kommer igen."
EasyPill Giver Cat.
EasyPill, Giver Cat.
EasyPill, ett ord. EasyPill, vilket inte är ett ord.
EasyPill Giver Cat.
Hon är inte ger-katten, hon är den givna katten.
Jag har noteringar.
Bagel älskar det så mycket, så när vi flyger hem till LA
tar vi med oss resväskor fulla av EasyPill Giver Cat.
I LA säger hon: "Nej, det är min europeiska mat."
"Jag gillar inte det hemma. Jag är på diet."
Vi tar henne till veterinären i LA,
och han ger oss en salva
som man gnider i örat som gör exakt samma sak.
"Varför började du inte med det? Uppfanns det förra veckan?"
"Berätta för europeiska veterinärer."
Det är mitt råd.
Om ni ska medicinera en katt,
gå direkt till salvan som man gnider i örat.
Men innan du gör det, prova EasyPill Giver Cat.
Jag säljer lådor efter showen.
Jag har nattankar.
Har ni nattankar? Ja. Vet ni vad jag pratar om?
När ni ligger i sängen och inte kan sova och hjärnan:
"Här är nåt nytt att oroa dig för."
"Hade du inte tänkt på det? Du är lite dum."
"Och alla dina vänner vet."
Nattankar är som dagtankar, förutom att de hatar dig.
Medan solen är uppe, har jag allt självförtroende i världen,
men sen kommer förhörets timme.
Varje natt måste jag budgetera en timme.
Varje natt mellan kl. 03.00 och 05.00,
en timme varje natt,
där de goda delarna av hjärnan sover
och de dåliga delarna har kommit ut.
Så jag ska läsa mina senaste natttankar för er.
Det här är riktiga, ordagranna tankar
som har hållit mig vaken.
"Natttankar."
"Mejlet jag skickade tidigare idag."
"Jag sa: 'Tack för att du hörde av dig.'
Borde jag ha sagt: 'Kul att höra från dig'?"
"Jag borde mejla nu och förtydliga."
"De vet att jag bryr mig för jag mejlar kl. 04.17."
"Minns du tvättbjörnen som brukade komma varje dag,
och sen slutade den komma?"
"Undrar om jag gjorde den upprörd."
"Är Big Bird en kyckling?"
Den här håller mig vaken.
Den här sabbar verkligen allt.
Den här håller mig vaken.
"Vita människor..."
Det är mer!
Ni har helt rätt. Bara det också.
Bara "Vita människor. Punkt."
Att veta att ni är där.
Vem kan sova?
Kul att se så många här ikväll.
Se om ni kan följa med. Det här håller mig vaken.
Se om du kan följa det här: "Vita människor får
alla olika hår- och ögonfärger som finns naturligt
och alla andra raser får exakt samma."
"Vita kan ha rött hår, blont hår,
brunt hår, gröna ögon, blå ögon,
och nötbruna ögon,
och alla andra raser får svart hår och svarta ögon."
Överallt!
Alla andra raser?
Asiater, svarta,
min sorts asiater.
Latinamerikaner.
Vi får svart hår och svarta ögon.
Vad fan handlar det om?
Jag förstår det inte.
Det bästa jag kan komma på
är att Gud älskar er mer.
Det kan inte vara sant. Han ser hur ni är.
Vi får bara svart hår och svarta ögon.
Och de är inte bara våra.
Vita kan ha svart hår och svarta ögon också.
Ni har koloniserat det också.
När jag ser en vit person med svart hår och ögon,
tänker jag: "Stick!"
"Vad står CVS för?"
Så jag har ångest.
Jag tänkte på det, jag tror att vi har ångest
för att våra självbevarelsemekanismer
är helt föråldrade.
Våra självbevarelsemekanismer,
våra överlevnadsmekanismer, är kamp- eller flyktbaserade.
Förr i tiden när man såg en leopard,
gjorde kroppen sig redo för intensiv fysisk aktivitet,
för att slå den eller springa ifrån den.
Och nu, för det mesta,
har vi inte de problemen,
men kroppen presenterar samma lösningar.
Kamp eller flykt.
Så jag ligger i sängen på natten
och kan inte sova:
"På festen tidigare idag,
när jag sa till Greta att jag tyckte att alla barn var dumma,
hoppas hon inte trodde att jag menade att hennes barn var dumt."
Min hjärna säger: "Du attackeras av ett lejon nu!"
"Ditt hjärta slår snabbt, och din andning superytlig."
"Hitta ett träd att klättra i. Spring, spring!"
Jag ligger i sängen och vibrerar:
"Jag går till hennes Instagram
och gillar bilder som visar hennes barn."
Kroppen fick mig att svettas så att jag inte överhettas.
Och jag vill bara sova!
"Sover du?"
All energi kanaliseras
till att gnissla tänderna hela natten.
"Är det till hjälp?"
"Är ett besök hos en nedlåtande tandläkare
lösningen du letar efter?"
Det finns en sådan klyfta mellan problemen vi har
och lösningarna kropparna presenterar.
"Jag börjar ett nytt jobb imorgon."
"Hoppas de gillar mig."
"De får inte inse att jag är full av skit."
Kroppen säger: "Jag fixar det. Inget bajs på en vecka."
Det är inte till hjälp.
Min fru och jag...
Vi bor i LA, vi har ett hus i LA.
Och huset har en pool.
Om jag inte hade behövt nämna det för den här storyn, hade jag glömt det.
Jag försöker vara relaterbar här.
Skiten är svår, livet är orättvist.
Jag har en pool.
En blygsam pool.
Den är enorm! Men osäker på sig själv.
Vi jobbar på huset,
och medan vi jobbar på det,
sov min fru och jag hos en vän.
En dag gick vi för att kolla arbetet
och runt vår pool
hittade vi en tom påse chips
och ett par tomma byxor.
Min underbara fru flippar ut.
"Vad händer? Ta reda på det."
"Jag vet inte vad vi ska göra."
"Vi installerar kameror."
"Okej, då gör vi det, raring."
Så vi installerar kameror.
Några dagar senare är vi på platsen där vi sover,
och det finns en varning på min telefon.
Jag sätter på den.
Livesändning från kamerorna hemma hos mig till min telefon,
och jag kan se, i realtid,
en ung man och en ung kvinna, ett ungt par
klättrar över min grind.
Jag ser bara det här hända.
De har inte ens anständigheten
att göra en lömsk rånarpromenad.
De är helt nonchalanta om det.
De är inte chalanta alls.
De öppnar sin picknickkorg.
De tog med picknick!
Och de drar ut bröd, och ost, och en brödkniv.
De tog med en brödkniv!
De är inte ens i min pool. De retas med min pool.
Förspel med min pool.
De bara sitter där och äter bröd och ost
och skrattar. De skrattar.
Och jag tittar på det här,
och Emily tittar på det.
Jag sa: "Vad skrattar de åt?" Typ: "Vi är så bra på småbrott."
Och Emily sa: "Det finns en mikrofon på kameran."
Så jag sa: "Okej, nu festar vi."
Vi sätter på mikrofonen,
och nu kan vi höra hela deras konversation i realtid.
Och de har ett samtal på tredje dejten.
Förstår ni?
Hon säger: "Mina föräldrar är skilda."
Han sa: "Mina också. Nu har vi sex."
Det är stämningen.
Jag tittar på den här, och Emily tittar på den.
Och Emily säger: "Vi borde köra dit nu."
Jag sa: "Jag vill inte köra dit, de har en kniv."
Emily sa: "Vi kan ta med en kniv."
"Jag vill inte hamna i knivslagsmål idag, min kära.
Vad händer om jag förlorar?
Emily, vad händer om jag vinner knivslagsmålet?
Mördar jag dem bara?
Är det vad du vill?"
"Du simmade i min pool!" Hugg, hugg, hugg!
"Enligt dina instruktioner har jag dödat inkräktarpicknickarna.
Det är deras lik.
Har du bruksanvisningen för kameran?
Vi måste radera lite film."
Det ser planerat ut. Jag går in med en kniv.
Så vi lät bli.
Vi diskuterar bara, pratar om:
"Ska vi ringa polisen?"
Vi diskuterar det, har ett riktigt samtal om det,
jag säger: "Älskling, vi vill inte att de simmar i vår pool,
men vi vill inte heller att de blir arresterade.
Det är tekniskt sett inbrott.
Men när ens namn är i systemet kan man inte få jobb.
Det är ett svårt hål att klättra ut ur."
Vi diskuterar.
Jag sa: "Det här landets rättssystem
är inte intresserat av rehabilitering, nej!
"Amerikas rättssystem skapar karriärbrottslingar.
Jag såg en dokumentär om det."
Och medan vi har pratat,
har de båda slutat prata,
och stirrar på oss genom telefonen.
När man sätter på mikrofonen går det båda hållen.
De har hört hela samtalet.
De hörde oss säga: "Vi tar med en kniv."
Vi stirrar på varandra
som två tvättbjörnar i soporna.
Ljusgröna, glödande, nattseende ögon.
Och efter den längsta tystnaden i mitt liv... det här är sant!
Efter den längsta tystnaden i mitt liv, säger min fru:
"Vi har ringt polisen."
"Emily, gör du typ en robotröst?"
"Det låter mer officiellt."
De kan höra det här också.
"Vi har ringt polisen."
Hon säger det om och om igen.
Hon vet inte hur hon ska sluta.
Hon ber mig om hjälp,
så jag fick panik och sa:
"Ja, du har rätt. Polisen är på väg.
De satte sig i polisbilen.
Jag är polisbilsroboten.
Det är ett nytt program de testar i Los Angeles County.
Sväng vänster på La Cienega."
De gick.
De hade hört två cyborger
som bråkade om fängelseindustrikomplexet,
och istället bestämde de sig för att ha sex.
När de gick, satte jag på mikrofonen igen och sa:
"På väg ut, ta en låda Easypill Giver Cat."
Jag är invandrare.
Ja. Finns det några andra invandrare här?
Nån? Ja?
- Ja, var kommer du ifrån? - Indien.
Indien?
Det finns nog några andra här.
Jag är från Pakistan.
Det brukade heta Indien.
Hur länge har du varit här?
- Fyrtioåtta år. - Fyrtioåtta år!
Nån annan?
- Ja, hej. Var är du ifrån? - Före detta Sovjetunionen.
Före detta Sovjetunionen.
Vad heter det idag?
Du sa var du inte kommer ifrån.
- Var? - Ryssland.
Ryssland. Är du... Varför sa du inte bara "Ryssland"?
Har det varit på nyheterna nyligen?
Vad hände med Ryssland?
Vi brukade höra mycket om dem,
det har varit tyst ett tag.
- Hur länge har du varit här? - Fyrtionio år.
Fyrtionio år.
- Hur gammal var du när du kom hit? - Sju.
Sju. Finns det några riktiga invandrare här?
Jag menar bara allvar.
Några andra invandrare?
Ni får inte peka på nån annan.
Ni får inte säga: "Invandrare här borta."
Inte de kommande fyra åren.
Så vi vet detta,
folk som föds här tror att gränserna är vidöppna,
alla kan valsa in,
men vi som var tvungna att flytta hit, förstår att det inte är sant.
Det är svårt att flytta till Amerika.
Det tog mig 14 år att få mitt green card,
det kostade över 10 000 dollar. Advokatavgifter, ansökningsavgifter.
Folk vet inte det här.
Hela processen handlar om en intervju.
Den dagen, i det rummet, är det en person.
Den dagen är det upp till den personen.
De kan säga ja, och du får stanna,
eller så säger de nej, och du är på båten till Pakistan.
Om du är från Pakistan. Det är inte standarden.
"Jag är från Kanada."
"Dra åt helvete! Åk till Pakistan."
"Nej, insatserna är så höga!"
Jag pratar med kvinnan, hon satt vid sitt skrivbord,
otroligt att hon fick ha den här.
Det är helt sant.
Precis bakom henne på väggen, hade hon en stor Jesus-kalender.
Men månadens Jesus-kalender.
Med Jesus som gör olika aktiviteter varje månad.
Som Jesus fiskar.
Jesus dunkar med LeBron.
Min månad var Jesus som körde båten till Pakistan.
Hon skulle intervjua mig,
jag är skrämd, och hon vill vara skrämmande.
Hon tar ner glasögonen, hon lutar sig in,
hon försöker peta hål i min historia,
försöker fånga mig i en lögn.
Halvvägs igenom, för att se vad som skulle hända, säger jag:
"Jag ser mig inte som muslim längre."
Och hon byter omedelbart.
Mycket trevligare efter det.
Hennes axlar slappnade av och hon sa: "Tack gode Gud."
Glasögonen är av, hon lutar sig bakåt.
Nu skrattar hon åt mina skämt.
Och sen frågar hon mig:
"Vad tycker dina föräldrar om
att du ska uppfostra dina barn kristna?"
Ja, som jag aldrig sa nåt om.
Hon antog bara, om han inte gillar vanilj,
måste han gilla choklad.
"De kommer inte att bli glada,
men jag älskar Jesus så.
"Var fick du tag på kalendern?"
Godkänd.
Jag är så uppriktigt glad att vara tillbaka på den här vackra teatern.
Det är så vackert.
Här började jag stand-up. Här träffade jag min fru.
Herregud!
Så jag är bara väldigt glad över att vara tillbaka här.
Senast jag var på den här platsen var 2000...
Och jag öppnade för Zach Galifianakis här,
jag gjorde den showen och sa:
"En dag är jag huvudnumret."
Och idag får jag filma min special här.
Ja.
Så tack för att ni kom.
Det är underbart att komma tillbaka.
Kan jag prata om en annan sak
som är känslomässigt sårbart att prata om?
Är vi okej med det? Ja?
Okej, tack.
Det här är svårt för mig att prata om.
Det här är sant.
Nån månad sen gjorde jag en fransk podcast.
Jag sa att jag var med i en film,
när den kom ut, var recensionerna så dåliga och sårade mina känslor så djupt
att jag började träffa en terapeut.
Av nån anledning, blev den lilla delen av podcasten upplockad
av alla stora tidningar i Amerika.
Som Chicago Tribune,
Sun-Times, New York Times, Rolling Stone.
Alla plockade upp det, och alla hade exakt samma rubrik.
Ni kan kolla det. Rubriken var:
"Dåliga recensioner sätter Kumail Nanjiani i terapi."
De satte mig inte i terapi.
Folk sätts i fängelse.
Jag dömdes inte till terapi.
En domare sa inte: "47 % på Rotten Tomatoes?
Du måste prata med ett proffs.
Är det en tredje akt?
För många karaktärer."
Inte bra att så många vet
exakt vilken film jag pratar om.
Inte bra.
Jag sattes inte i terapi. Jag valde att gå i terapi,
jag insåg att för mycket av min självkänsla hängde ihop
med vad folk tyckte om mitt jobb.
Om jag gjorde nåt bra, var jag en bra människa.
Om jag gjorde nåt dåligt, var jag dålig.
Och jag insåg att det var ohållbart.
Jag skulle få min självkänsla inifrån mig,
och inte utifrån andras åsikter om mitt arbete.
Därför gick jag i terapi.
Det var inte Amerikas reaktion.
Det som följde var två veckor när alla på sociala medier
kallade mig en bebis.
Nej, till deras försvar har de helt rätt.
Jag är en stor bebis. Mina känslor blir sårade hela tiden.
Jag gick i terapi
så det inte skulle förstöra mitt liv mer.
Det kom tusentals svar på sociala medier i två veckor.
Folk var arga för att jag pratade om att gå i terapi.
Det fanns tusentals svar,
men egentligen fem olika svar tusentals gånger.
Alla på sociala medier tycker att de är så smarta och originella,
men de upprepar sånt
som tusentals redan har sagt.
Så det fanns fem olika svar
tusentals gånger. Fem olika svar,
och vi ska gå igenom alla svaren
och prata om dem, okej?
Svar nummer ett.
"Din stora Hollywood-film gick inte bra? Ska vi tycka synd om dig?"
Nej, jag vill inte att du ska tycka synd om mig!
Men jag får tycka synd om mig.
Det här är mitt liv. Jag är här.
Jag jobbade hårt och den skulle bli fantastisk.
När det kom ut sa alla: "Den suger!
Och vi tycker att du är dum.
Du ska bli den första vi hånar för att
komma i form."
Va? Hur fan hände det?
Det har inte hänt nån annan i civilisationens historia.
Varför jag?
"Magmuskler? Vilken idiot."
Vad?
Vem ändrade reglerna?
Varför varnade ingen mig?
Vet du hur svårt det här var?
Jag har inte luktat tårta på åratal!
Alla väntar på att jag ska gå tillbaka till hur jag var.
Ni blir så glada om jag blir som jag var igen!
Jag är fast i fängelset,
för jag vill inte ge er nöjet.
Jag behöver inte vara tuff,
men det är jag, för fan!
Jag kommer att göra armhävningar på min dödsbädd!
Jag tittar på tårtan och äter
och jag tänker på hur glad du blir,
det ger mig styrka att inte äta den.
Svar nummer två.
"Fick du betalt för en film som inte gick bra? Buhu!"
Det är sant. Jag fick betalt.
Det betyder inte att jag inte får vara ledsen.
Implikationen är att eftersom mitt liv är bra,
och det är sant
och jag är väldigt tacksam för det.
Jag kan inte fatta att jag får vara här uppe
och prata med er.
Jag är verkligen tacksam för det.
Jag är väldigt lyckligt lottad.
Väldigt tacksam.
Men det betyder inte att dåliga saker inte händer mig.
Jag har besvikelser och rädslor.
Min lilla katt blir sjuk.
Ibland fastnar magmusklerna i bältet.
Ni vet inte hur det är, era pizzajävlar!
Folk badar i min pool utan lov.
Jag försöker se var gränsen är.
Svar nummer tre.
"Din film fick mig att vilja gå i terapi."
Det är smart.
Ge dig själv en kaka, jag äter den inte,
för fan ta dig, minns du?
"Din film fick mig att vilja gå i terapi."
Då letade du efter en ursäkt för att gå i terapi,
och varsågod.
Hela din familj kan tacka mig.
Svar nummer fyra.
"Han jobbade riktigt hårt i ett år
men det gick dåligt. Självklart blev han galen."
Okej, jag vill prata om det.
Psykiska sjukdomar är på riktigt,
och man ska inte förnedra folk genom att kalla dem galna.
Det är fel.
Men man behöver inte vara psyksjuk för att gå i terapi,
och bara för att du går i terapi betyder det inte att du är psyksjuk.
Ja.
Jag är glad som inte är psyksjuk,
men jag drar nytta av terapi
eftersom jag har en massa i huvudet,
och jag vet inte vad jag ska göra med det.
Vad är skräp, vad är återvinning,
och vad är kompostering?
Natttankar varje jävla natt.
Jag behövde nån som gick igenom det,
och märkte saker åt mig.
Det hjälper mig.
Det här är sant.
Länge trodde jag inte att jag hade några negativa känslor.
Jag trodde inte att jag hade negativa känslor,
jag trodde att jag var glad
men då och då blev jag arg från ingenstans!
Jag hade negativa känslor.
Jag visste det bara inte.
Jag tog den obearbetade känslan och riktade den mot fel sak.
När det gällde känslor, visste jag inte vad jag kände,
jag visste inte vad jag kände det mot.
Jag ska ge er ett exempel.
För några år sen var min pappa med om en bilolycka.
Han skadades inte.
Han mår fortfarande bra.
Men det var en läskig bilolycka.
Hans bil välte två gånger,
och precis efter att han kröp ut där vindrutan brukade vara,
var det första han gjorde att ringa mig
för han ville prata med nån som fick honom att må bättre.
Han var okej, men han fick panik.
"Pappa, du är okej. Du får panik,
men det är förståeligt.
Bilen är sönder, men det kvittar.
Du är okej, så sitt bara där och andas.
De kommer, tar hand om dig. Jag lovar att du är okej.
Jag älskar dig så."
Sen la jag på luren och tänkte: "Jag fixade det."
"Vem är pappan nu?"
En timme senare tänkte jag: "Var är min Ninja Turtle-tröja?
Jag hittar inte min Ninja Turtle-tröja. Den passar mig perfekt,
och den hade min favorit-Ninja Turtle.
Min pappa dog nästan i en bilolycka, och jag hittar inte min Donatello-tröja.
Två lika viktiga tragedier inträffar!"
Det handlade inte om tröjan.
Jag var ledsen för pappa, och jag visste inte vad jag skulle göra,
så jag blev arg på en tröja jag inte hittade.
Och jag ska generalisera.
Det är ett problem många av oss män har.
Många män har svårt att erkänna när vi känner oss ledsna
för att vi tycker att de känslorna är svaga.
Vi tror att den enda manliga känslan är ilska.
Att ilska är styrka.
Jag tror det motsatta är sant.
Ilska kan komma från svaghet.
Att erkänna att man är ledsen
och man är rädd, det är styrka.
Det är så det låter när bara kvinnorna applåderar.
Heterokille, om du tittar dit
och din tjej klappar och tittar på dig,
boka tid.
Det är inte vårt fel. Vi uppfostrades så.
Vi lärde oss att en man var så.
Alla våra förebilder,
det fanns inga Arnold-filmer på 80-talet
där han besegrar skurken genom empati.
I Predator säger han inte: "Du kanske tror att du är osynlig,
men jag ser dig."
Mycket av världen är arg just nu
för att vi ständigt vacklar mellan sorg och rädsla,
och sorg och rädsla.
Så istället blir vi arga på nån
som stoppade oss på motorvägen,
eller en nörd som blev vältränad på film.
Två lika relaterbara exempel.
Vi hanterar mycket nu, och vi har gått igenom mycket.
Mycket!
En pandemi för inte så länge sen.
Vi kunde inte lämna huset för det fanns en ny sjukdom.
Vi väntade på vetenskapen
och pratade knappt om det.
Ingen har bearbetat det.
Jag vet inte ens vad det skulle betyda,
men nån hade pratat om det.
Alla ignorerar det som en fis i en hiss.
Vad gjorde ni i karantän?
Jag såg alla filmer som gjordes på 80-talet
och tvättade bananer i handfatet.
Jag tvättade bananer i handfatet!
Den enda frukten man inte behöver tvätta.
Naturen gav den ett omslag.
Jag tvättade 200 bananer i handfatet på ett år.
Jag tvättade noll bananer i handfatet i mitt liv,
200 bananer i handfatet på ett år,
tillbaka till noll bananer.
Då och då gick jag ut och hämtade efterrätt.
Jag tog en mask över ansiktet, jag tog cheesecake,
jag bar in den som om jag bar plutonium.
Stoppade den i mikron, mikrade den i två minuter,
reducerade den till slam, åt den bubblande het ur skålen
som djävulens nattflingor.
Ett konstigt år.
Min fru var i en högriskgrupp,
och jag var ledsen och rädd för henne hela tiden.
Vet ni vad som hjälpte mig?
Terapi hjälpte mig igenom det.
Det gjorde det.
Jag har mycket privilegier.
Jag har ett bra liv, och mer kontakt med mig själv.
Jag känner mer. Jag har arbete att göra.
Jag har mer att göra, men jag har mer kontakt med mig själv.
Jag gråter mer nu.
Jag grät två gånger när jag såg en Godzilla-film.
Godzilla Minus One. Den är så bra.
Grät två gånger.
Även när jag tittar på film med Emily.
Och även nu, när jag börjar bli tårögd,
blir min manlighet hotad
och jag försöker dölja mina tårar
även om att se mig gråta ger henne glädje.
Jag är gift med en psykopat.
Svar nummer fem.
"Är din films dåliga recensioner ett bra skäl till terapi?"
Ja! Det är en bra anledning att gå i terapi.
Vet ni ännu en bra anledning?
Att behöva gå upp ur sängen på morgonen.
Det är svårt.
Så svårt för oss just nu.
Vi gick igenom mycket. Klimatförändring.
Min stad brann i en månad på grund av klimatförändringar.
Ett sjukvårdssystem som prioriterar rikedom framför hälsa.
Vad fan som än händer i vår politik just nu.
Folk som bor bredvid oss,
som upptar olika versioner av verkligheten. Det är mycket.
Det är värdefullt att ett proffs säger:
"Du känner så här för att det är sjukt just nu."
Ja.
Vad gör terapeuten efter att ha pratat med dig?
De pratar med sina terapeuter.
De sa: "Jag sa precis till min klient att det är sjukt."
De sa: "Ja, det är så sjukt."
De pratar med sin terapeut, och de pratar med sin.
I slutet finns en gigantisk über-terapeut,
som tar sig an allas problem,
och har ingen att prata med,
och de bara går i mataffärer
och tänker: "Säg att jag kommer att klara mig!"
Se dem i ögonen och säg: "Skiten är galen,
du kommer att klara dig."
Det är sjukt,
och du kommer att klara dig.
Det är vad jag säger just nu.
"Skiten är galen, och du kommer klara dig."
Du kommer att klara dig.
Säg det till mig.
Det är helt sjukt och du kommer att klara dig.
Det känns så bra. En gång till.
Det är helt sjukt och du kommer att klara dig.
Tack, Chicago. Ni har varit underbara.
Tack.
Encore!
Jag har inget encore!
Jag borde sjunga hela Hotel California.
Nej, ingen vill det.
Okej, som mitt extranummer,
det första skämtet jag gjorde på scenen.
Men jag ska göra hela grejen. Jag ska göra...
Tack! Det är min tid!
Ända sen jag var barn
har jag velat bli forskare.
Men jag vill bli framgångsrik.
Jag har velat ha en måttenhet uppkallad efter mig själv.
För alla coola forskare har dem.
Joules, Newton,
mr Kilometer.
Men han kom inte till Amerika.
Jag vill ha en måttenhet uppkallad efter mig själv,
men jag vill ha nåt coolt.
Som: "Vänd torpederna till fem Nanjiani!"
"Fem Nanjiani? Det är alldeles för mycket kraft!"
"De flesta kan inte hantera en nanjiani."
Tack.
TILL MINNE AV BAGEL
AUGUSTI 2008 - SEPTEMBER 2025
Översättning: Jonna Persson