Downloaded from YTS.BZ
A FILMBEN KISKORÚAKAT ÉRINTŐ SZEXUÁLIS VISSZAÉLÉSEKRŐL IS SZÓ ESIK,
Official YIFY movies site: YTS.BZ
AMELY EGYESEK SZÁMÁRA FELKAVARÓ LEHET.
2002-BEN A 14 ÉVES ELIZABETH SMARTOT ÁLMÁBAN, SAJÁT SZOBÁJÁBÓL RABOLTÁK EL.
AZ EGYETLEN SZEMTANÚ A KILENCÉVES HÚGA, MARY KATHERINE VOLT.
Ha Elizabeth most hallana téged, mit mondanál neki, Mary Katherine?
Hogy hiányzik, és szeretném, ha tudná, hogy az egész család szereti.
Nem tudom, miért akarta bárki is elrabolni.
Kilencéves voltam, amikor Elizabethet elrabolták.
Nagyon hiányzott a nővérem.
A legjobb barátom volt.
ELIZABETH HÚGA
Hogy fel tudtam-e dolgozni?
Azt hiszem, még mindig nem.
2002. JÚNIUS 5.
Aznap este együtt imádkoztunk Elizabethtel,
aztán lefeküdtünk aludni.
A következő emlékem az, hogy egy férfi áll a szobánkban,
aki azt mondja Elizabethnek, hogy ha sikít, megöli.
Szinte megbénultam.
Nem hittem el, hogy ez történik.
Végül összeszedtem magam, és szóltam a szüleimnek,
hogy Elizabeth eltűnt.
Hogy bejött egy férfi, és elrabolta.
Ez minden szülő rémálma.
Egy 14 éves utahi lányt
a szobájából raboltak el, míg a családja aludt.
Hogy történhet meg ilyesmi egy elit környéken?
Hol lehet Elizabeth Smart?
Mindenki erről beszélt.
Országos hajtóvadászat indult.
Az egész olyan volt, mint egy hollywoodi film.
Az ügy rejtélyes fordulatot vett.
A rendőrség továbbra is a családtagokra koncentrál.
Nem hitték el, hogy igazat mondunk.
Nem akartuk a hatóságokra bízni az ügyet.
Valaki biztos, hogy tud valamit.
Valahogy azt éreztem, hogy Elizabeth még életben van.
Meg kellett találnom a lányomat.
Úgy voltam vele, hogy ha megszököm, biztosra akarok menni.
Bármit megtettem volna
a szabadságomért.
Apaként az embernek meg kell védenie a gyermekét.
Meg kell óvnia a bajtól.
Ez nem történt meg. Nem óvtam meg a lányomat.
Folyton ez jár a fejemben. Mindig erre gondolok.
Tisztán emlékszem, hogy 03:58 volt.
Mary Katherine bejött a szobánkba, és azt mondta, Elizabethet elrabolták.
Gondoltam, biztos csak rosszat álmodott,
és Elizabeth valahol a házban kóricál.
De ahogy szobáról szobára jártunk, egyre idegesebbek lettünk.
Aztán a konyhában megláttam a kihasított szúnyoghálót.
Az ablak tárva-nyitva volt.
A nejem kiabált, hogy hívjam a rendőrséget.
Június 5-én kora reggel jelzett a csipogóm.
Federal Heightsban elraboltak egy fiatal nőt.
Meglehetősen ritka, hogy egy gyereket a saját szobájából rabolnak el.
Emiatt mielőbb a helyszínre akartam érni.
Mikor odaértem, egy rendőrszázados tájékoztatott.
Elizabeth Smart egy 14 éves kislány volt,
aki zenélt, és a helyi gyülekezet aktív tagja volt.
A család azt mondta, a szobájából rabolták el
az éjszaka közepén.
Az ablak nyitva volt.
A szúnyoghálót kihasították.
Kint pedig egy szék volt a falnak támasztva.
Az első gondolatom az volt, hogy ez nem lesz egy elhúzódó ügy,
és 48 órán belül biztos megoldjuk.
De tévedtem.
A jelek szerint hajnali két óra körül elraboltak egy gyermeket itt,
Federal Heightsban, a saját otthonából.
A hír hallatán sokan félni kezdtek.
A helyszínről Nicea Degering tudósított Salt Lake Cityből.
Emlékszem az első bejelentkezésemre.
„Eltűnt egy kislány Federal Heightsban
a saját szobájából, az éjszaka közepén.”
Szinte sokkolt, ahogy kimondtam ezeket a szavakat.
Federal Heights Salt Lake City egyik legelőkelőbb része.
Gyönyörű házak vannak arrafelé.
A mormon egyház mélyen beágyazódott a helyi közösségbe.
Az ember nem gondolná, hogy itt ilyesmi történik.
Szkeptikus is voltam az emberrablást illetően.
A bátyám, Ed riasztott, hogy azonnal menjek, segítenem kell.
Emlékszem, bementem a bejárati ajtón.
Ed elém sietett, és átölelt.
Láttam rajta, hogy teljesen összetört.
Elizabeth, ha most hallasz,
tudnod kell, hogy mindent megteszünk, hogy segítsünk.
Nagyon szeretünk.
Szeretnénk, ha épségben hazaérnél.
Elizabeth édesanyja, Lois…
a nappaliban volt a rokonokkal és barátokkal.
Vérfagyasztó nyöszörgést hallatott,
és csak zokogott.
„Hol van a lányom?”
8 ÓRÁVAL AZ EMBERRABLÁS UTÁN
Már a legelején létrehoztunk egy forródrótot.
Mintegy 40 000 hívást kaptunk a lakosságtól.
Több száz fős nyomozócsapatot állítottunk össze.
Hiába trükköznek, nem leszek szebb.
Elmentünk Elizabeth iskolájába, és beszéltünk a barátaival.
Nem volt fiúja, nem került rossz társasába, és nem is drogozott.
Elizabeth Smart egy átlagos 14 éves, vallásos mormon lány volt,
aki hétköznapi életet élt egy jó környéken.
Elizabethet mindenki ismerte arrafelé,
így fél ötkor már mindenki őt kereste.
Van, aki tud újraéleszteni vagy sziklát mászni?
Ez egy összetartó közösség,
így mindenki félretett mindent, és csatlakozott a kereséshez.
Miért van itt?
Szeretem Edet és Loist, csodálatos családjuk van.
Az én jóképű férjem.
LOIS SMART HANGJA
Az otthonunk fent van a dombok között.
Öröm és boldogság!
Akkor volt nyolc éve, hogy ott laktunk.
Hat gyermekünk van. Négy fiú és két lány.
Szia, anya!
Szia, Elizabeth!
Elizabeth volt a legidősebb lányunk.
Mindenkivel rivalizált. Legfőképp a bátyjával és az öccseivel.
Erős kislány volt, nagyon erős jellem.
2. NAP
Június 6-ától, azaz a mai naptól országos akció indult.
Ma is folytatódik az elrabolt utahi tinédzser, Elizabeth Smart keresése.
Elraboltak egy ártatlan lányt az egyik legbiztonságosabb településről.
A rendőrség nyomravezetői díjat is felajánlott,
így 250 000 dollárt kap, aki hazajuttatja Elizabethet.
A média azonnal rárepült az ügyre.
CBS News, Salt Lake City.
- Fox. - NBC.
Hatalmas volt rajtunk a nyomás.
Mielőbb meg kellett oldanunk az ügyet.
Bizonyítékot nemigen találtunk,
viszont volt egy szemtanúnk.
A kilencéves Mary Katherine, Elizabeth Smart húga.
Kilencévesen nem igazán értettem, hogy pontosan mi történik.
Csak annyit tudtam, hogy a nővérem eltűnt, és ez nagyon megrémisztett.
Mindent együtt csináltunk.
Olyan akartam lenni, mint ő.
Volt, hogy veszekedtünk, de főleg amiatt, hogy rendetlen voltam.
De amikor csak lehetett, Elizabethtel voltam.
Úgy gondoltuk, Mary Katherine lesz az, aki segít majd megtalálni Elizabethet.
A traumatikus emlékek gyakran mély nyomot hagynak az emberben.
Fontos volt, hogy a kihallgatás nyugodt és biztonságos környezetben történjen.
A bácsi azt mondta: „Hallgass!
Ha sikítasz, lelőlek, de ha csendben maradsz, nem bántalak.”
Ismerős volt a hangja?
Igen.
És tudod, honnan volt ismerős?
Nem, azt nem.
Mary Katherine elmondta, hogy a férfi hangja ismerősnek tűnt.
Nem tudta, kinek a hangja volt, de ismerősen csengett.
A Smart család első látásra
egy átlagos, boldog családnak tűnt.
De a statisztikák azt mutatják,
hogy az ilyen bűncselekmények elkövetője legtöbbször az egyik szülő vagy rokon.
Ezért első körben rájuk koncentráltunk.
Ki is hallgattuk a családtagokat.
Hosszan elbeszélgettünk velük,
és kiderült pár dolog, ami gyanakvásra adott okot.
Azt mondták, aznap elfelejtették bekapcsolni a riasztót.
De ott volt az ablak is.
Amikor megvizsgáltam a falat, látszott, hogy a külső vakolat nem sérült.
Ha valaki feláll egy székre, megkarcolja a falat, de ennek itt nyoma sem volt.
Felmerült bennem, hogy talán nem itt ment be a tettes.
Talán ez csak elterelés volt.
Valaki kihasította a szúnyoghálót, de nem az ablakon mászott be.
Átkutattuk a házat.
Alapvetően erőszakra utaló nyomokat kerestünk.
Azzal is számoltunk, hogy megtaláljuk a holttestet.
Volt egy fantasztikus keresőkutyánk.
JJ-nek hívták. Nagyon bíztunk benne.
Szagot is fogott, és követte Elizabeth nyomát.
Kiment a hátsó kapun, és az erdő felé indult.
Végigment az úton, ami egy zsákutca volt, de ahogy a végére ért,
elvesztette a nyomot.
Arra jutottam,
hogy Elizabethet valószínűleg autóval vitték el.
Fennáll a lehetősége annak, hogy a tettes egy ismerős volt.
A rendőrség a család 12 számítógépét is lefoglalta.
Egyfolytában a rendőrséget faggattuk.
Tudni akartuk, hogy családtag volt-e az elkövető.
Végtelenül hálás vagyok a segítségükért. Nem tudom elégszer megköszönni.
Mindnyájunkra szükség lesz ahhoz, hogy megtaláljuk őt.
Belegondolni is szörnyű, hogy valaki az otthonunkból rabolta el a lányomat.
Bármit megtennék azért, hogy újra átölelhessem.
Eleinte átéreztük Ed és Lois Smart fájdalmát.
De később ez megváltozott.
Többen megjegyezték, hogy amikor Ed a tévének nyilatkozott,
úgy sírt, hogy nem is volt könnyes a szeme.
Felmerült a gyanú, hogy talán titkol valamit.
Hogy ő is bűnrészes.
Itt valami nem kerek.
A riporterek jól tudnak kérdezni, de itt rengeteg kérdésre nincs válasz.
- Mármint? - Nem hiteles a sztori.
A tettes eligazodott a házban, és tudta, hol találja meg Elizabethet.
Elizabeth édesapja vállalta a poligráfos vizsgálatot.
A gyerekeket néha a saját szüleik ölik meg.
Több verzió is felmerült.
Az is, hogy Ed ölte meg, és tüntette el a lányát.
A nejem, Lois egyszer odahívott magához.
Lementem hozzá…
és…
láttam, hogy könnyes a szeme.
Azt mondta,
a rendőrség nem hisz nekem,
szerintük valamit eltitkolok.
Ez annyira szíven ütött, hogy olyan remegés tört rám,
amit képtelen voltam kontrollálni.
Semmi közöm nem volt az egészhez.
Apám azt mondta, ha nem tudok megnyugodni,
bevisz a pszichiátriára.
Be is vitt a kórházba,
ahol megfigyelés alá helyeztek, és egész éjjel csak zokogtam.
Rettenetes érzés, ha az embernek eltűnik a lánya.
Tetszik, Elizabeth?
De ha még gyanúsítottként is kezelik…
arra egyszerűen nincsenek szavak.
A Utahban eltűnt 14 éves Elizabeth Smart ügyében
a rendőrség figyelme továbbra is a családtagokra irányul.
Világítsanak át mindenkit! Tegyenek meg mindent, amit kell!
A Newsweek szerint az édesapát, Ed Smartot tisztázta a poligráfos vizsgálat,
de a bátyja, Tom eredménye nem volt meggyőző.
Három testvérem van.
Tom mindig egy kicsit zűrös volt.
Gyakran bajba került.
Úgy hárfázik, mint egy angyal, és úgy lovagol, mint egy cowboy.
Fantasztikus kislány.
Gyanús, ha valaki nem megy át a hazugságvizsgálaton?
Persze hogy gyanús.
Van, hogy két testvér nem szívleli egymást.
- Félreértés ne essék, mi… - Szeretjük egymást.
A mi testvéri szeretetünknél nincs erősebb.
Néhány operatőr kérdezte, hogy jól van-e Tom,
mert látszik, hogy nagyon nyugtalan.
- Mennünk kell. - Rendben.
- Köszönjük. - Én köszönöm, és sok sikert!
Félrehívtam Tomot, és mondtam neki,
hogy a riporterek azon tűnődnek, vajon mit titkolhat.
Szerintem a tettes…
nem rossz ember, és csak…
Egy ideje valamiért úgy érezzük,
ami némiképp megnyugtató,
hogy az illető olyasvalaki, aki szereti Elizabethet.
Mindnyájunknak vannak gondjai, és ha…
Bárki is rabolta el…
Össze vagyunk törve, de azt is tudjuk, hogy mindenkinek vannak gondjai.
Ha úgy vesszük, ez egy csodálatos történet,
mert egy gyönyörű, angyali teremtésről szól.
Mindenkinek vannak gondjai.
Az interjú láttán bárki joggal feltételezheti,
hogy Tom Smart egy őrült, és simán lehet, hogy ő a tettes.
Mikor kijöttünk az interjúról,
a nejem azt mondta, most tettem tönkre a családot.
Anyámnál, apámnál és nálunk, testvéreknél
családi vonás a monománia.
Ez lényegében egyfajta megszállottságot jelent.
Egy ilyen borzalmas helyzetben,
amikor az ember csak annyit tehet, hogy újra és újra megvizsgál mindent,
és kifaggat mindenkit, három négy álmatlan éjszaka után…
egyszerűen összeomlik.
Öt és fél nap telt el így. Ekkor jött a hazugságvizsgálat.
Már hallucináltam is.
De csakis az számított, hogy Elizabeth előkerüljön.
Egyáltalán nem izgultunk az eredmény miatt.
Nem érdekelt, hisz ártatlanok voltunk.
Az ilyen esetekben a családtagokat is átvilágítják,
ami mindenkit nagyon megvisel.
Az alibik viszont stimmeltek,
ráadásul minden számítógépet és e-mailt átnéztünk,
de nem találtunk semmi gyanúsat.
Döbbenetes volt,
hogy mennyi időbe telt tisztázni a családot.
Mivel minket is meggyanúsítottak,
azt vettük észre, hogy egyre kevesebben akarnak már segíteni.
Érezhetően csökkent a lelkesedés.
A riporterek valószínűleg fel sem fogták, milyen hatással voltak a közvéleményre.
De mi rendületlenül mentünk tovább.
Nem adhattuk fel.
Riasztást kaptunk,
hogy emberi maradványokat találtak a Nagy Sóstónál, a 80-as út mellett.
Az áldozat egy nő volt.
Hívtam Smartékat, és mondtam,
hogy még semmi biztosat nem tudunk, de lehet, hogy Elizabeth az.
A lány teste a felismerhetetlenségig összeégett,
így nem tudták rögtön azonosítani.
Próbáltam magam megóvni, és valahogy kívül maradni a helyzeten,
amíg ki nem derül az igazság.
Végül megállapítottuk, hogy egy másik lány maradványait találtuk meg.
Hatalmas kő esett le a szívemről.
Ugyanakkor folyton azon töprengtem, vajon hol lehet a lányom, mi lehet vele.
Mindennap beszéltem Eddel és Loisszal.
Nagyon erősek voltak.
A mi családunkban is történtek tragédiák,
így pontosan tudtam, hogy a szülők min mennek keresztül.
Nekem is fájt, ahogy szenvedtek.
Elizabeth, ha hallasz minket, tudd, hogy szeretünk!
Nem felejtettünk el, és mindenki hazavár. Nem adjuk fel, megtalálunk.
A bizonytalanság a legrosszabb.
Nem tudtuk, min megy keresztül, hogy bírja erővel,
és hogyan oldhatnánk meg ezt a helyzetet.
9. NAP
Az ügy kulcsszereplője Elizabeth kilencéves húga.
Minden perc számít, és ketyeg az óra.
Pontosan.
A rendőrök kérték, hogy senkivel ne beszéljek a történtekről,
nehogy eltorzuljanak az emlékeim.
Így hát bezárkóztam a saját kis világomba.
Kíváncsi voltam,
és próbáltam hallgatózni, puhatolózni a történtekről…
de teljesen kirekesztettek.
Folyton azon gondolkoztam, ki vihette el Elizabethet.
Emlékeztem a hangjára,
de nem tudtam, honnan ismerős.
Mindenáron segíteni akartam.
A rendőrök többször is kikérdeztek.
Még hipnózissal is próbálkoztunk.
De túl nagy volt a nyomás.
Elvárták, hogy ne beszéljek senkivel, ugyanakkor folyamatosan faggattak.
Kilencévesen ez nagyon megviselt.
Mary Katherine-nek ez rettentő nehéz volt.
Egyrészt halálra volt rémülve,
másrészt a tettes hangja ismerős volt számára.
A család írt egy listát azokról,
akik a közelmúltban náluk jártak.
Sokan megfordultak önöknél?
Volt pár kivitelező.
Jó néhány személynek utána is néztünk.
Az egyikük Richard Ricci volt.
Richard Ricci vállalkozó volt.
A Smart család otthonában dolgozott,
és összetűzésbe került Ed Smarttal a munkadíj miatt.
Kértünk házkutatási parancsot, és átkutattuk Ricci házát,
ahol megtaláltuk Lois Smart néhány ékszerét.
Riccit azonnal be is vittük, és kihallgattuk.
Mikor járt utoljára abban az istenverte házban?
Áprilisban, ha jól emlékszem.
Mit tud a gyerekrablásról?
- Semmit. - Marhaság!
Itt él a völgyben, és az elmúlt két és fél hétben
semmit nem hallott az esetről?
- Nem azt kérdeztem, miért rabolta el. - Én nem…
- Azt kértem, mondja el, amit tud! - Hallottam, hogy betörtek Smartékhoz.
- Oké. - És elvitték Elizabethet.
- Oké. - És én lettem az első számú gyanúsított.
Hetekig próbáltuk kideríteni, hogy az illető tud-e Elizabeth hollétéről.
A Smart-ügy gyanúsítottjainak listáján
újabban egy büntetett előéletű férfi áll az első helyen.
Richard Ricci egy erőszakos bűnöző volt.
Lelőtte az egyik rendőrbarátomat is, amikor kirabolt egy gyógyszertárat.
VÁDAT EMELTEK AZ AVENUESI BETÖRÉS ELKÖVETŐJE ELLEN
Fogalmam sem volt arról, hogy Richard egy bűnöző.
Az egyházi munkaügyi központ ajánlásával érkezett hozzánk.
Szóval megdöbbentem.
Ez az 1990-es fehér Jeep Cherokee,
amit Ed Smart adott kölcsön Richard Riccinek a munkájához,
továbbra is fontos bizonyíték lehet.
Megállapítottuk, hogy Elizabeth Smart elrablása idején
meglehetősen sokat futott az autó.
Több száz kilométert mentek vele.
Tehát az ominózus éjszakán vagy másnap hosszú utat tett meg.
Ricci erre nem tudott konkrét magyarázatot adni.
Felmerült a gyanú, hogy Elizabethet így vitte el egy olyan helyre,
ahonnan nem tudott megszökni.
Mint kiderült, a bűntény éjszakáján valaki látta,
hogy Ricci ásókat vesz ki az autóból.
Vagyis eláshatta a holttestet.
Ha erre készült volna, ő meg felébred, mit tett volna?
Nem fogok ilyen marhaságokra válaszolni.
A rendőrség 99,9%-ig biztos volt benne, hogy megvan a tettes.
Összeállt a kép. Minden klappolt.
Csakhogy az egyetlen szemtanú szerint nem ő volt.
Nem nézhettem a híreket,
de egy nap megláttam egy tévériportot a gyanúsítottakról,
amiben mutattak egy képet Richard Ricciről.
A férfi, akit jelenleg gyanúsítanak…
Ricci sokat dolgozott nálunk,
és mindig nagyon kedves volt.
Egyszerűen tudtam, hogy nem ő járt aznap éjjel a szobánkban.
Nem Richard Ricci volt az, aki 2002 júniusában elrabolta a nővéremet.
Mary Katherine biztos volt abban, hogy nem Richard Ricci az elkövető.
A rendőrségnek viszont Ricci volt az első számú gyanúsítottja.
Mary Katherine aludt. Kába lehetett.
A jelentés szerint ki sem nyitotta a szemét a nővére elrablásakor.
Talán nem ismerte fel Riccit.
Arra szeretném kérni Richardot,
hogy tisztázza magát, vagy árulja el, hol van Elizabeth!
Nekem…
A családunk élete azóta kész pokol,
és szeretném, ha ez véget érne.
JÚLIUS 24.
Amikor Richard Ricci képbe került, úgy érzetük, végre van előrelépés.
De július 24-én minden reményünk szertefoszlott.
Betörést kíséreltek meg Liz Smart nagynénje és nagybátyja otthonába.
A szúnyoghálót is kihasították Elizabeth 18 éves unokatestvére szobájának ablakán.
A rendőrség azóta is nagy erőkkel nyomoz az elkövető kiléte és indítékai kapcsán.
Amikor kiértem a helyszínre, egyből feltűnt,
hogy két szék volt az ablak alatt,
ami nagyon hasonlított az első tetthelyen látottakra.
Vérlázító volt az egybeesés.
Mégis hányan akarnak elrabolni valakit a saját otthonából?
Nem értettük az összefüggést, és hogy miért minket pécéztek ki.
Két opció volt. Az egyik, hogy ugyanaz a tettes és a módszer.
A másik, hogy valaki, aki ismerte az első tetthelyet,
és tudott az ablak alatti székről, gonosz tréfát űzött a családdal.
Bennünk ez fel sem merült, ugyanis azt, hogy Elizabeth ablaka alatt volt egy szék,
sosem hozták nyilvánosságra.
Szóval ez semmiképp sem lehetett egy gonosz tréfa vagy átverés.
A tény, hogy Richard Ricci a történtek idején rács mögött volt,
és hogy Mary Katherine szerint sem ő volt a tettes…
elbizonytalanított, és úgy éreztem, talán nem a megfelelő személyt kapták el.
Richard Ricci rejtélyes személyiség volt.
Számtalan lehetősége volt arra, hogy tisztázza magát, de nem tette.
Nem árulta el, miért autókázott annyit.
Nem volt konkrét bizonyítékunk ellene,
és kétségbeesetten próbáltunk Elizabeth nyomára bukkanni.
Végül az ügyvédje jelenlétében tájékoztattuk,
hogy ha elárulja, merre járt és mit csinált az autóval,
és nem emberölést vagy emberrablást követett el,
mentesítjük a vádemelés alól.
Találjak ki valami baromságot?
Nem ezt mondtam.
Akkor higgyen nekem!
Túl sok dolog van, ami nem stimmel.
Akkor derítse ki, hogy ki a tettes!
Felajánlottuk, hogy mentességet kap,
és adtunk időt, hogy az ügyvédjével átbeszéljék.
De aztán kaptam egy hívást,
hogy Richardot kórházba kellett vinni,
mert összeesett a cellájában, és nem túl jók a kilátásai.
Elhunyt az a utahi férfi, akit a 14 éves Elizabeth Smart elrablásával vádoltak.
A férfi agyvérzés vagy agyi aneurizma következtében, a cellájában halt meg.
Vajon milyen titkokat őrzött?
Szabályosan rosszul lettem.
Az első számú gyanúsított meghalt.
Mindent titkát magával vitte a sírba.
Zsákutcába jutottunk. Nehéz helyzet volt.
Rendőrként az ember igyekszik megkeményíteni magát,
de ez egyre kevésbé ment,
és kezdtem érzelmileg is bevonódni Elizabeth ügyébe.
Cory hívott, hogy Richardnak aneurizmája volt.
Teljesen ledöbbentünk.
Tudtuk, hogy ha bántotta Elizabethet, talán sosem tudjuk meg, hogy mi történt.
Biztattam Edet és Loist, hogy ne adják fel,
de mélyen legbelül úgy éreztem…
igen csekély az esélye annak,
hogy ez a történet jól végződik majd.
Bár úgy tűnt, vesztésre állunk,
valamiért mégis azt éreztem, hogy Elizabeth még él.
Emlékszem, egyik vasárnap, miután hazaértünk a templomból,
Loisszal leültünk leveleket olvasni,
és mindketten elszenderedtünk.
Azt álmodtam, hogy Elizabeth visszatért hozzánk.
Mondom: „Istenem!
Vége ennek a rémálomnak.
A kislányom hazajött, és jól van.”
Euforikus érzés volt.
Katartikus.
Arra gondoltam, ha lehetne egy kívánságom,
azt kérném, hogy Elizabeth hazajöjjön.
Mikor belegondoltam, milyen szörnyűségeket élhet át távol az otthonától,
tudtam, hogy nem adhatjuk fel.
Salt Lake City egy ízig-vérig mormon város,
de nyilván jelen van egy ellenkultúra is.
Abban az időben rengeteg underground bulit tartottunk.
2002 táján nagyjából kéthetente tartottunk housepartikat valamelyikünknél.
Ittunk, füveztünk, gombáztunk, volt minden.
Az LSD is elég jó volt akkoriban.
Aznap este sem történt semmi különös, míg meg nem jelent három idegen.
Egy férfi és két nő. Mindhárman tetőtől talpig fehérben voltak.
A két nő az arcát is eltakarta, csak a szemük látszott.
A fiatalabbnak kékesszürke szeme volt.
Miután elrabolták a nővéremet, féltem egyedül elaludni.
Apa minden este bejött, betakargatott,
és amíg vártam rá, könyveket nézegettem,
vagy azon töprengtem, ki rabolhatta el Elizabethet.
Négy hónappal Elizabeth elrablása után
épp a Guinness-rekordok könyvét lapozgattam,
amikor ki tudja, miért…
egy váratlan pillanatban…
beugrott egy név.
Azonnal tudtam,
hogy ő volt ott a szobánkban 2002 júniusában.
Ő rabolta el Elizabethet.
Az, hogy csuhát viseltek, önmagában nem volt szokatlan.
Az önkifejezés időszakát éltük.
Beinvitáltuk őket, kérdeztük, honnan jöttek, és mit innának.
A férfi azt mondta, ő ihat, de a két nő nem.
Volt benne valami tekintélyt parancsoló. Láthatóan felsőbbrendűnek tartotta magát.
A tőlem jobbra álló, fiatalabb hölgyhöz fordultam.
Kérdeztem, mit keres itt,
mert a pasas eléggé irányításmániásnak tűnt.
Az idősebb hölgy erre valami olyasmit mondott,
hogy nem beszélhetek a lánnyal.
Elég szűkszavú volt, úgyhogy odébbálltam.
Mondom: „Jó ég! Inkább lelépek, ezek dilinyósok.”
SZEPTEMBER
JÚNIUS 5.
1. NAP
Kezdhetjük?
Igen.
2002 nyarán 14 éves voltam.
Majd’ kiugrottam a bőrömből, hogy végre gimis leszek.
Visszagondolva, rengeteg…
boldog emlék és élmény jut eszembe.
Aznap éjjel egy férfi hangjára ébredtem.
Azt mondta, kést tart a torkomhoz, úgyhogy maradjak csendben, és menjek vele.
Halálra rémültem.
Féltem, hogy bántani fog, vagy meg akar ölni.
Reméltem, hogy a szüleim felébrednek, de senki sem jött segíteni.
A hátsó kerten át mentünk ki.
Elindultunk az ösvényen,
én meg azon töprengtem, vajon hová megyünk.
Annyira féltem, hogy szökni sem próbáltam.
Kérdeztem a férfit, hogy mi a terve velem. Megöl? Megerőszakol?
Biztosra vettem, hogy valami ilyesmi vár rám.
Azt reméltem, hogy a közelben akarja megtenni,
hogy a szüleim megtaláljanak.
Rémisztő mosolya volt.
Azt mondta, még nem fog megerőszakolni és megölni.
Aztán elértünk egy erdős részhez.
Egy nő várt ránk, aki egy sátorból bújt elő.
A férfi a Hepzibah nevet kiáltotta,
a nő pedig odajött hozzám, és megölelt.
Sosem láttam még hozzá hasonlót.
Hosszú tunikát és fejkendőt viselt.
Levette a cipőmet,
és megmosta a lábam.
Ezután le akarta venni rólam a pizsamát,
de nem hagytam, hogy kigombolja.
Azt mondta, ha ellenkezem, behívja a férfit,
aki majd letépi rólam a ruhát.
Adott egy hosszú ruhát. Olyat, amilyet ő is viselt.
Ezután fogta a pizsamámat és az alsóneműmet,
majd kiment a sátorból.
Úgy éreztem…
hogy itt a vég.
Sírtam.
És féltem.
Tisztán emlékszem a férfi szavaira.
Azt mondta: „Ezennel nőül veszlek Isten és az ő angyalai előtt.”
Kiabáltam, hogy: „Nem!”
Ő erre rám nézett, és azt mondta,
ha még egyszer kiabálni merek, megöl.
De le is ragaszthatja a számat, ha ez kell ahhoz, hogy csendben maradjak.
Próbáltam elmagyarázni, hogy ez nincs rendjén.
Nem rabolhat el, hogy feleségül vegyen,
mert ez törvénytelen, hisz csak 14 vagyok.
De ő csak egy dolgot hajtogatott.
Hogy ideje elhálni a házasságot.
Emlékszem, arra gondoltam, hogy ha kitartok,
valaki csak megment.
De a földre lökött.
Mivel ártatlan, gyermeki életet éltem,
azt hittem, ha hasra fordulok,
nem fog tudni megerőszakolni.
De minden hiábavaló volt.
Mert végül
megerőszakolt.
Emlékszem, rettentően fájt.
Könyörögtem, hogy hagyja abba.
Aztán amikor végzett,
felállt és rám mosolygott, mintha mi sem történt volna,
majd kisétált a sátorból.
Otthagyott
a földön fekve.
És…
csak arra emlékszem, hogy pokoli fájdalmaim voltak.
Lenéztem, és láttam, hogy a combom csupa vér.
Aztán azt hiszem, elájultam.
A következő emlékem az, hogy valami kattan a bokámon.
Könyörögtem, hogy ne verjen láncra. Megígértem, hogy nem futok el.
Azt mondta, hisz nekem,
de jobb, ha nincs kísértés.
A férfi, aki elrabolt, úgy nézett ki, mint Raszputyin.
Azt mondta, a neve Emmanuel David Isaiah,
a nőt pedig Hepzibah Eladah Isaiah-nak hívták.
Emmanuelnek saját szentírása volt.
EMMANUEL DAVID ISAIAH KÖNYVE
Azt mondta, Isten parancsolta nekik, hogy hét fiatal lányt elraboljanak.
Én voltam az első.
Azt is mondta, hogy valószínűleg a húgom is a felesége lesz.
Vagy az unokatestvérem, Olivia.
Elborzadtam.
Azon tűnődtem, hogy otthon vajon felébredtek-e már.
Hogy látták-e már, hogy eltűntem.
Nem tudtam, hogy az iskolában elkezdődött-e már a ballagás.
Mélyen vallásos családban nőttem fel.
Milliószor végighallgattam, hogy házasság előtt tilos a szex.
De azt senki nem mondta el, mi a különbség
a beleegyezésen alapuló együttlét és a nemi erőszak között.
Szégyelltem magam,
és úgy éreztem, bemocskolódtam.
Nem tudtam, hogy ha otthon megtudnák, mi történt velem, akkor is hazavárnának-e.
Arra gondoltam, talán jobb, ha meg sem találnak.
Országos hajtóvadászat indult.
- Több ezer önkéntes segít a keresésben. - Debbie Norris szervezésében…
Emmanuel időről időre újságcikkeket és plakátokat hozott nekem.
Tisztán emlékszem, ahogy azt ecsetelte, hogy egész Salt Lake City engem keres.
Hogy minden ablakban ott virít az arcképem,
de itt úgysem fognak soha megtalálni.
Egy nap a távolból meghallottam a nevem.
Elizabeth!
A hang távoli volt, de hallottam.
Emmanuel bevitt a sátorba, és elővette a kését.
Azt mondta, ha valaki idejön, megöli, és a halála az én lelkemen szárad majd.
Csak párszor kiáltották a nevemet.
Aztán a hang elhalt, és többé nem hallottam.
Nem egyszer ébredtem arra, hogy Emmanuel megerőszakol.
Azelőtt még csak meg sem fogtam egy fiú kezét,
most meg naponta többször is megerőszakoltak.
Emmanuel ezután mindig háromnegyed órát imádkozott.
Istennel próbálta igazolni azt, amit tett.
De a hatalmat mindennél jobban szerette. Imádta azt érezni, hogy ő irányít.
Mindennap megalázott.
És a nő, Hepzibah még bátorította is.
Amikor Emmanuel a forráshoz vitt, ahonnan a vizet hoztuk,
egy kötélen vezetett, mint egy kutyát.
Addig itatott sörrel, amíg rosszul nem lettem,
aztán ott hagyott a saját hányásomban.
Emmanuel folyton azzal fenyegetett, ha nem teszem meg, amit mond,
megöl.
Vagy ha nem engem öl meg, a családomat irtja ki.
Mindig azon töprengtem, vajon mi lehet otthon.
Elképzeltem, ahogy anya az aranyszínű kombijával a környéket járja,
és engem keres.
Jó reggelt, Edward!
Ha visszagondolok, apának mindig…
valahogy ragyogott a szeme,
amitől különlegesnek éreztem magam.
Próbáltam mindent felidézni,
és igyekeztem ezeket a képeket beégetni az emlékezetembe.
Rájöttem, hogy van, amiért érdemes kitartanom.
JÚNIUS 5.
OKTÓBER 12.
NÉGY HÓNAPPAL AZ EMBERRABLÁS UTÁN
Loisszal egyik este elmentünk otthonról.
Amikor hazaértünk,
Mary Katherine azzal fogadott, hogy rájött, ki a tettes.
Azt mondta, Emmanuel volt.
Mondom: „Emmanuel?”
Ed felhívott, hogy nem fogom elhinni, de Mary Katherine rájött, ki a tettes.
Emmanuel.
Mondom: „Jó, de ki az az Emmanuel?”
Azt mondtad, az utcán találkoztatok. Emlékszel, melyik utcán?
A belvárosban. Azon a környéken, ahol sok a hajléktalan.
Előző évben Lois elvitte a gyerekeket a belvárosba.
Ott találkoztak a hajléktalan férfival,
aki az utcán hirdette az igét.
Mikor láttad őt legközelebb?
Azt hiszem, amikor eljött hozzánk.
Lois azt mondta neki, hogyha munkára van szüksége, hívjon engem.
El is jött, és segített a ház körül.
Hirtelen megvilágosodtam.
Felszabadító pillanat volt. Végre nyomon voltunk.
Emmanuel volt az a férfi, aki bement a szobátokba?
Nem vagyok benne biztos, de lehet.
Nem vagy benne biztos, de lehet?
Mary Katherine-t újra kihallgatták,
de a nyomozók kétkedve fogadták a hallottakat
az elkövető személyét illetően.
Az azonosítás hang alapján történt, ami bizonyíték ugyan,
de nem a legmeggyőzőbb.
Ráadásul Emmanuel csupán néhány órát töltött a család otthonában,
hónapokkal az eset előtt.
Felmerült tehát, hogy Mary Katherine talán rosszul emlékszik.
Nem tudjuk, kit látott Mary Katherine, és ő sem biztos benne.
Mr. Smart előállt ezzel az ötlettel,
szerinte ez igazi áttörés, de nem az.
Mondom: „Az ég szerelmére! Mi kell még?”
Van egy gyerek, aki ott volt a tetthelyen,
és végignézte, ahogy a nővérét elrabolják,
majd elmondja, hogy szerinte ki volt az elkövető.
Nem győzött meg a dolog.
Emmanuel nem szerepelt a gyanúsítottak listáján.
Egyszer töltött el három órát Smartéknál, és vissza sem ment a járandóságáért.
Mindenesetre utánajártunk a dolognak.
Minden nyomon elindultunk, ami Elizabethhez vezethetett.
A rendőrség behívott egy rajzolót,
és összeraktuk, hogy néz ki a férfi.
Miközben beszélgettünk, a hölgy rajzolt.
Reméltem, hogy ha közzétesszük a portrét,
megtaláljuk Emmanuelt.
Nagyon fontos volt, hogy az információ eljusson az emberekhez.
Úgy éreztük, haladunk. Meg kellett találnunk ezt az embert.
De a rendőrség keresztbe tett.
Nem tehettük közzé a fantomképet.
Úgy gondoltuk, ha nyilvánosságra hozzuk,
csak elriasztjuk az elkövetőt.
De már volt egy nevünk és egy arcképünk.
Emmanuel egy középmagas, vékony, sötét hajú, borotvált férfi volt.
NOVEMBER
OKTÓBER
SZEPTEMBER
AUGUSZTUS
Emmanuel egyszer nagyon összeveszett Hepzibah-val.
A nő dühös volt, amiért Emmanuel bement a városba enni,
miközben mi a hegyekben bujkáltunk és éheztünk.
Végül megegyeztek, hogy mind elmegyünk Salt Lake Citybe.
Abban bíztam, hogy talán felismernek, vagy akár meg is szökhetek.
Ahogy elindultunk, emberek jöttek szembe.
Átfutott az agyamon, hogy végre megmenekülhetek.
Bár ha én találkoznék három ilyen fura figurával a hegyekben,
valószínűleg én sem állnék le diskurálni velük.
Megfordult a fejemben, hogy segítségért kiáltok,
de még csak 14 éves voltam,
és már hónapok óta kegyetlenül bántalmaztak.
Ha nem engedelmeskedtem, megerőszakoltak vagy nem adtak enni.
Úgy voltam vele, hogy ha megszököm, biztosra akarok menni.
Végül leértünk a völgybe.
ELIZABETH - TÁBOR
Pontosan tudtam, hol vagyunk.
Jól ismertem a környéket
KÓRHÁZ – KÖZÖSSÉGI HÁZ
Tudtam, mennyi idő alatt érnék haza.
USZODA – OTTHON
Elfuthattam volna.
De akkor már túl régóta voltam távol.
Olyan volt, mintha egy másik testben éltem volna.
Vagy egy párhuzamos univerzumban.
Biztonságos utcákon haladtunk végig,
mégis úgy éreztem, hogy mindenütt veszély leselkedik rám.
Elmentünk a városi könyvtárba, és térképeket nézegettünk.
Egyszer csak odalépett hozzánk egy férfi.
Azt mondta, nyomozó a gyilkosságiaknál, és feltenne pár kérdést.
„Szeretnék megbizonyosodni arról, hogy a hölgy nem az, akit keresünk.
Láthatnám az arcát?”
Emmanuel azt mondta, nem engedheti meg, mert a vallásunk tiltja.
Hogy csak a jövendőbelim láthat majd, meg persze ő, hisz ő az apám.
Kiabálni akartam.
De Hepzibah megszorította a combom.
És végül…
meggyőzték a nyomozót.
Nem éreztem magam biztonságban ahhoz, hogy segítségért kiáltsak.
Így végül elszállt minden esély.
A nyomozóval való incidens után
Emmanuel szinte rohant velem vissza a hegyekbe.
Nagyon ideges volt.
Úgy döntött, legjobb lesz, ha elhagyjuk Salt Lake Cityt.
Ahogy elhagytuk a várost, a kishúgomra gondoltam.
Töprengtem, vajon mit csinál, merre jár, hogy az ágyunkban alszik-e még.
Rájöttem, hogy talán sosem látom már a családomat.
Hogy soha többé nem jövök vissza, és talán…
talán túl sem élem.
Csak szerettem volna, ha tudják,
hogy még életben vagyok.
Hogy ne adják fel a keresést.
OKTÓBER
NOVEMBER
DECEMBER
Anya, apa! Csodálatosak vagytok.
Megértőek és figyelmesek.
2002 karácsonyán
mindenki próbált erősnek tűnni.
Anya mindent megtett, hogy normális karácsonyunk legyen.
De én már elkönyveltem magamban, hogy többé nem látom a nővéremet.
Majdnem hat hónap telt el azóta, hogy a 14 éves Elizabeth Smart
nyomtalanul eltűnt Salt Lake City-i otthonából.
Emlékszem, egyik nap a templomban hallottam, hogy valaki azt mondta:
„Szerencsétlen Ed Smart! Azt hiszi, még él a lánya.”
Úgy tűnik, mintha a nyomozás megrekedt vagy elakadt volna.
Ez nem így van, nem akadt el.
2002 végén
felajánlottak egy rendőrfőnöki pozíciót az Idaho állambeli Ketchumban.
Elmondtam Smartéknak, mennyire bánt, hogy így itt hagyom az ügyet.
De még Idahóban is minden este bekapcsoltam a számítógépet,
majd újra és újra áttekintettem a nyomokat,
remélve, hogy találok valamit, ami felett elsiklottunk.
Az ügy megszállottja lettem.
Kísértett az eset, és féltem, hogy a halálom napjáig kísérteni is fog.
Szerencsére a család mindent megtett, hogy megtalálja Elizabethet.
Richard Ricci halálával
úgy tűnik, holtpontra jutott az Elizabeth Smart-ügyben indult nyomozás.
A rendőrség több ezer munkaórát fordított Elizabeth felkutatására.
Ez Utah történetében példátlan volt.
De leálltak, mert úgy gondolták, megvan a tettes.
Richard Ricci.
Legszívesebben mind teli torokból kiabáltuk volna,
hogy: „Mi van Emmanuellel?”
Volt egy szemtanú, aki a szobában tartózkodott,
és elmondta, hogy nem Ricci a tettes.
Hanem Emmanuel.
Meg kellett találnunk azt a férfit.
A nyolc hónap alatt egyszer sem volt vitánk a rendőrökkel,
pedig sokszor lett volna okunk haragudni rájuk.
De már nem akartuk rájuk bízni az ügyet. Ez volt a legígéretesebb nyomunk.
Friss híreink vannak Elizabeth Smart elrablásának ügyében.
A lelkem mélyén érzem, hogy van valaki,
aki tud valamit.
Nyilvánosságra hoztuk a fantomképet,
aminek hatalmas visszhangja lett.
Csak egyvalaki kellett, aki tud valamit, ami elvezet minket a megoldáshoz.
Pár nappal a sajtótájékoztató után
felhívott egy férfi, hogy ha minden igaz, tudja, ki Emmanuel.
Azt mondta, olvasta a Deseret Newst, és mikor meglátta a fantomképet,
a hideg futkosott a hátán.
Ugyanis azt feltételezte, hogy az illető a sógora.
Őszintén szólva nagyon meglepődnék, ha köze lenne ehhez az ügyhöz,
de tény, hogy őrült.
Szóval nem tartom kizártnak.
Annyit tudok,
hogy fent sátorozik a hegyekben.
De hogy pontosan hol, azt a családból senkinek sem árulta el.
Értem.
Viszont ha tényleg köze van az ügyhöz,
a kislány jó eséllyel még életben van.
Hű!
Őrület!
Úgy gondoltuk, megvan a tettes.
Meg kellett találnunk a rohadékot.
Egyszerűen minden stimmelt, amit a férfi mondott.
Tom kért is egy képet az illetőről.
Ő volt tehát Emmanuel.
Brian David Mitchell.
Csörgött a telefon.
Először megnéztem Mitchellt a rendszerben,
és hogy, hogy nem, egyszer már letartóztatták sörlopás miatt.
Szerencsére az intézkedő rendőrök még a boltban lefotózták.
Úgy nézett ki, mint valamiféle fundamentalista vándorprédikátor.
Csuhát viselt, és hosszú szakálla volt.
A fotó már csak azért is érdekes volt,
mert akkoriban készült, amikor Elizabethet elrabolták.
Tehát egyszer már elkapták, de elengedték.
Szörnyen frusztráló volt.
Mikor megláttam a fotót, egyből felismertem a pasast.
Sokszor láttam az utcán koldulni.
Volt vele egy nő is, aki legtöbbször egy babát tartott a kezében,
ami elég bizarr volt.
Készítettem egy szórólapot, amit elkezdtünk szétosztani a városban.
Volt rajta három-négy kép, és az, hogy Davidet ki kell hallgatni.
Az egész családot felvillanyozta a hír.
Teljes erőbedobással kerestük a fickót.
Újabb és újabb nyomokat találtunk, és lassan összeraktuk,
mi mindent csinált Brian az elmúlt években.
Feleségül vett egy Wanda Barzee nevű nőt.
Gyalogosan járták be Amerikát,
és a saját értelmezésük szerint hirdették az evangéliumot.
Brian Isten prófétájának tartotta magát,
és mint kiderült, egyre erőszakosabbá vált.
Mitchell volt felesége is felhívott,
és két órán át beszélgettünk Brianről.
Megtudtuk, hogy veszélyes ember.
Az asszony félt az egerektől, Brian meg megölt egy csomót,
majd a sütőbe rakta őket, amiket a neje meg is talált.
Egyesek állították, hogy Mitchell gyerekeket is molesztált.
Szívszorító volt belegondolni, mit élhet át Elizabeth.
Egyetlen célunk volt.
Hogy megtaláljuk és hazahozzuk Elizabethet.
A nyomába eredtünk. Itt már nem volt kegyelem.
Meg kellett találnunk.
Elkezdtük osztogatni a szórólapokat,
és az egyik lányom mondta, hogy a barátai
láttak pár elfátyolozott arcú embert a Souper Salad nevű étteremben.
Odamentünk, és beszéltünk az egyik pincérnővel.
Megmutattuk neki, hogy ki rabolhatta el Elizabethet.
Erre a nő azt mondta: „Igen, a hittérítők! Jártak nálunk.
Hárman voltak.
És az egyikük egy kislány volt.”
Eltakarták az arcát,
de evés közben muszáj volt felemelnie a fátylat.
A nő azt mondta: „Tom! Azt hiszem, a lány Elizabeth volt.”
Megállt bennem az ütő.
Térdre rogytam. Azt mondtam: „Istenem, hát életben van!”
A nyilvánosság jelentette a legnagyobb segítséget.
Többen is mondták, hogy látták Briant.
Még egy buliban is megfordult.
Még most is beleborzongok,
de meg sem fordult a fejemben, hogy emberrablók.
Rettentő hülyén éreztem magam, hogy ennyire vak voltam.
Egyre közelebb kerültünk a megoldáshoz.
Tudtuk, hogy Elizabeth még él.
Október óta viszont semmit sem hallottunk felőlük.
2003. MÁRCIUS
9 HÓNAPPAL AZ EMBERRABLÁS UTÁN
Egy Lakeside nevű kistelepülésen vertünk sátrat, San Diego mellett.
Én jó ideig el sem hagyhattam a tábort.
A nemi erőszak borzasztó volt.
De a fellengzős beszédeket talán még annál is jobban gyűlöltem.
Emmanuel folyton arról beszélt, hogy ő mennyire különleges,
és milyen nehéz ezeket a helytelennek tűnő dolgokat megtennie,
amikre magától nem is vetemedne, de muszáj Istennek engedelmeskednie.
Egyik este azon morfondírozott, hová kéne még menni.
Szóba került New York, Boston, szóval csupa távoli hely.
Emlékszem, ahogy ezt hallgattam,
arra gondoltam, hogy ha kikötünk valami nagyvárosban,
sosem fognak megtalálni.
Szóval közbeszóltam.
Azt mondtam, van egy megérzésem.
Hogy talán…
vissza kéne menniük Salt Lake Citybe.
Mondtam, hogy hozzám nyilván nem szólna Isten,
de ha ő megkérdezné,
akkor választ kaphatna arra, hogy ez-e a helyes út,
hisz ő valóban Isten szolgája, Isten prófétája.
Erre rám nézett, és azt mondta: „Nahát!
Az Úr végre benned is munkálkodik.
Most, hogy felismerted, mennyire jelentéktelen vagy…
visszatérhetünk Salt Lake Citybe.
MÁRCIUS 12.
Ha van információja Brian David Mitchell hollétéről,
kérjük, hívjon minket az 1-800-CRIME-TV elérhetőségen!
Sandyben szálltunk le a buszról, ami a Salt Lake Citytől délre fekszik.
Álruhában voltam,
és Emmanuel azt mondta visszavisz a hegyekbe.
Nem akarták, hogy újra lejöjjek a városba.
Segélyhívó.
Kit kell keresnem, ha az imént láttam ezt az Emmanuel nevű illetőt?
2003-ban járőrként dolgoztam Sandy városában.
Hallottam, amikor a diszpécser azt mondta,
valaki látni vélte Elizabeth Smartot két ember társaságában a State Streeten.
Már hónapok óta kaptunk ilyen hívásokat,
de egyik sem vezetett nyomra.
Őszintén szólva nem igazán hittem, hogy az illető valóban őket látta.
A járdán sétáltunk.
Egyszer csak megállt mellettünk egy járőrkocsi,
majd egyre több rendőrautó tűnt fel.
A rendőrök faggatni kezdték a fogvatartóimat.
Mindhárman azt mondták, hogy nincs személyi igazolványuk.
És hogy Isten hírnökei.
Rögtön láttam, hogy a lány álruhában van. Rémes volt a parókája.
Értelmetlen válaszokat adott, és látszott, hogy ideges.
A fiatalabb nőt átkísértük ide,
így a három személy legalább tíz méterre állt egymástól.
A rendőr kitartóan kérdezgetett.
Azt mondta: „Itt ez az eltűnt lány, a családja már régóta keresi.
Nem akarsz hazamenni?” Nyilván haza akartam menni.
De a fogvatartóim ott voltak a közelben.
Én pedig rettegtem.
Igyekeztem a lehető legbiztonságosabb választ adni.
Kértem, hogy tegye meg a hazájáért és a családjáért.
Mondja el, ha ő Elizabeth.
Ő erre és azt felelte: „Te mondád.”
Sosem hallottam még ilyet,
de úgy vettem, hogy igent mondott.
A lányt végül beültettük Jones járőr autójába.
Akkor kezdett el sírni.
Felhívtak, hogy mielőbb menjek oda.
Ne álljak meg sehol, ne tétovázzak, csak menjek rögtön.
Mikor végre odaértem,
beléptem az ajtón,
és láttam, hogy a rendőrök sorfalat állnak, és engem néznek.
Ahogy elmentem mellettük, azt mondták:
„Isten áldja, Mr. Smart! Reméljük, minden rendben lesz.”
És hasonlók.
A folyosó végéhez érve megláttam Cordon Parksot.
Csak annyit mondott: „Ed…
Azt hiszem, megtaláltuk Elizabethet.”
Úgy éreztem…
az őrület határán vagyok.
Beléptünk egy sárga ajtón…
és ott ült egy fiatal lány a kanapén.
De nem azt a kislányt láttam, aki kilenc hónapja eltűnt.
Kislány volt,
de mégis egy fiatal nőnek tűnt.
Az arca leégett, bedagadt,
a haja hátra volt fonva.
Az elmém csak úgy zakatolt.
Azt kérdeztem: „Elizabeth, tényleg te vagy az?”
Mire ő azt felelte: „Igen, apa.”
És akkor végre átöleltem az én kincsemet.
Tétováztam a válasszal,
mert azt hittem, bajban vagyok.
De végül rájöttem, hogy apa már itt van velem, megvéd,
és bármi is történt, nem fog cserben hagyni.
És minden rendben lesz.
Aznap elhoztak az iskolából.
A legidősebb bátyám, Charles mondta, hogy valószínűleg megtalálták a nővéremet.
Izgatott voltam, és boldog.
Hihetetlen volt, hogy Elizabeth végre hazajött.
Izgatott voltam, hogy viszontláthatom a húgomat és a fiúkat.
Anya az arcomat simogatta, és mind zokogtunk.
Legszívesebben ordítottam volna.
Leírhatatlan hálát éreztem, mikor megtudtam,
hogy megtalálták Elizabethet.
Végre vége volt.
A szeretteimmel való találkozás…
megerősítette bennem azt, hogy bármi is történt,
nem lettem rosszabb vagy kevesebb.
Azok a szörnyetegek nem foszthattak meg semmitől.
Utahi csoda.
Elizabeth Smart kilenc hónap után épségben előkerült.
A 15 éves Elizabeth Smart életben van, és hazatért.
Kétszáznyolcvan nappal azután, hogy elrabolták.
- Mintha a halálból tért volna vissza. - Valóságos csoda.
Rengetegen sírnak most Amerikában.
Egész Salt Lake City ünnepel.
Igaz!
Igaz.
Mindenki segített, imádkozott.
Hálát adunk Istennek minden segítségért, amit kaptunk.
Soha egyetlen kislányért sem imádkoztak annyian, mint Elizabethért.
Köszönjük, Urunk, hogy meghallgattad az imáinkat!
Köszönjük.
Mary Katherine a hősünk.
Rettentő izgatott voltam, hogy otthon lehetek.
Aznap éjjel párszor felébredtem,
és láttam, hogy a szüleim ott állnak az ágyamnál,
és vigyáznak rám.
Egy nyomozó hívott, és azt mondta: „Cory, megvan a lány.”
Hihetetlen megkönnyebbülést éreztem.
A CBS stábjával felmentem a táborhoz.
Megálltam előtte, és…
elborzadtam.
Úgy éreztem… cserben hagytuk azt a lányt, amiért nem találtunk rá hamarabb,
és nem óvtuk meg attól a rengeteg fájdalomtól.
Rendőrként be kell látnunk, hogy mi sem tudhatjuk mindenre a választ,
és nem is tehetünk úgy, mintha tudnánk.
Hála az égnek, a család nem hallgatott a nyomozókra,
és közzétették a fantomképet.
Egyetlen ügy kapcsán sem találkoztam ennyire fura emberekkel.
- Nem hazudtam semmiről. Csak azt mondtam… - Akkor hogy került önhöz Elizabeth?
Az igazat mondja!
Isten erejével került hozzánk.
Valahányszor közel kerültünk ahhoz, hogy Brian végre beismerje a tettét,
újra hadoválni és magyarázkodni kezdett.
- Az Úr szolgája vagyok. - Nem.
Én csak azt tettem, amit az Úr parancsolt.
Rendkívül ravasz volt.
Távozz tőlem, sátán!
Én nem a sátán vagyok, hanem Cordon Parks.
Távozz tőlem, sátán!
- Csak adjon egy értelmes magyarázatot! - Távozz tőlem, sátán!
Brian David Mitchell egy pedofil szörnyeteg volt,
aki Istent használta arra, hogy igazolja a tetteit.
Bármire képes volt.
Szerintem nem voltak mentális problémái.
Az egész csak színjáték volt, amivel célt is ért,
mert a tárgyalását újra és újra elhalasztották.
Az egész ügy rendkívül frusztráló volt.
De Elizabeth legalább nyert egy kis időt.
Hogy gyógyuljon.
- Szia! - Szia!
A családom minden eszközzel próbált segíteni abban,
hogy tovább tudjak lépni,
és visszataláljak a régi önmagamhoz.
De miután visszatértem, rettegtem a férfiaktól.
Rengeteg mindentől féltem,
ráadásul senki másról nem hallottam, akit bántottak vagy megerőszakoltak volna.
Erről így nyíltan senki sem beszélt,
ezért szégyelltem magam a történtek miatt,
bár tudtam, hogy nem az én hibám.
Ostoroztam magam, amiért nem próbáltam megszökni.
Kár, hogy nincs itt mindkét hárfa.
Hát igen.
Nem gyakran jövünk így össze.
Szeretnéd, ha én játszanék?
Igen, most rajtad a sor. Mindig én hárfázom.
- Ez fish and chips? - Igen, az.
Mindenki örült, hogy Elizabeth hazajött,
ugyanakkor nem volt könnyű visszarázódni a szürke hétköznapokba.
Már azt sem tudtuk, az milyen.
De sok mindent csináltunk együtt.
Anya rengeteget segített abban, hogy feldolgozzam a történteket,
de most már ő is kész hátrahagyni a múltat.
Egyszer karácsonyra egy csomó cuki plüssállatot kaptam,
te meg bedobáltad őket egy zsákba.
Tudom, de még előtte anya azt mondta,
nem csinálhatok semmit, amíg nincs rend a szobában.
Nem volt más választásom.
Úgy érzem, hogy a legtöbbet a családommal töltött idő segített.
De a történtek még évekig hatással voltak rám.
Úgy éreztem, hogy a törvény nem mellettem áll.
Már majd’ egy évtizede vártam, hogy végre vége legyen.
Úgy voltam vele, hogy ha kell, hónapokig járkálok majd a bíróságra.
Ha ez kell ahhoz, hogy vége legyen, vállalom.
2010. NOVEMBER 10.
Elizabeth Smart bátran és döbbenetes nyíltsággal vallott
szörnyű megpróbáltatásairól.
Nem akartam szembenézni vele,
ugyanakkor tudtam, hogy ha kiszabadul,
újabb fiatal lányt vesz majd célba.
Amikor végre megszületett az ítélet,
és bűnösnek találták, arra gondoltam:
„Hála az égnek, itt volt már az ideje!
Vége van, végre lezárhatom ezt a fejezetet.”
Örülök, hogy ma itt lehetek, és reményt adhatok a többi áldozatnak.
Ha kiállunk, meghallják a hangunkat.
BRIAN DAVID MITCHELLT BŰNÖSNEK TALÁLTÁK KISKORÚ ELRABLÁSÁBAN
ÉS SZEXUÁLIS KIZSÁKMÁNYOLÁS CÉLJÁBÓL TÖRTÉNŐ
HATÁRÁTLÉPÉSRE VALÓ KÉNYSZERÍTÉSÉBEN
TÉNYLEGES ÉLETFOGYTIG TARTÓ BÖRTÖNBÜNTETÉSRE ÍTÉLTÉK
WANDA BARZEE BŰNÖSNEK VALLOTTA MAGÁT KISKORÚ ELRABLÁSÁBAN
ÉS HATÁRÁTLÉPÉSRE VALÓ KÉNYSZERÍTÉSÉBEN
TIZENÖT ÉV LETÖLTENDŐ BÖRTÖNBÜNTETÉSRE ÍTÉLTÉK
2018-BAN SZABADULT
Sokat töprengtem azon, milyen életem lett volna,
ha nem rabolnak el.
Mindig arról álmodtam,
hogy egyszer találok valakit, aki szeret, és akit viszontszerethetek.
És…
ez valóra is vált, megtaláltam a társam.
Összeházasodtunk, és családot alapítottunk.
Idővel elkezdtem a nyilvánossággal is megosztani mindazt, ami velem történt.
Úgy éreztem, jó ügyet kell szolgálnom, és segítenem kell a világnak.
Mindannyian választhatunk.
Dönthetünk úgy, hogy homokba dugjuk a fejünket,
de úgy is, hogy továbblépünk.
Már tudok beszélni arról, ami fájdalmat okozott,
és amit nehéz volt feldolgozni.
Azt akartam, hogy az áldozatok ne szégyenkezzenek,
és lássák, hogy nincsenek egyedül.
Mert mások is éltek át hasonló traumákat,
és ők mindent értenek.
Idővel ráébredtem, hogy sokkal erősebb vagyok, mint hittem.
De ez sok időbe telt.
Vannak jó és rossz napjaim.
De mára sokkal jobb lett a kapcsolatom önmagammal.
A belső hangom már nem ostoroz azért, amit nem tettem meg.
Azt mondja: „Túl leszel rajta. Megcsinálod. Erős vagy. Küzdj tovább!”
Bármilyen megpróbáltatást túlélhetünk.
AZ ELIZABETH SMART ALAPÍTVÁNY TÖRETLENÜL KÜZD
A TÁRSADALMI VÁLTOZÁS ELŐMOZDÍTÁSÁÉRT,
ÉS KIÁLL A SZEXUÁLIS ERŐSZAK TÚLÉLŐIÉRT.
HA ÖN VAGY ISMERŐSE SZEXUÁLIS BÁNTALMAZÁS ÁLDOZATA,
KERESSE FEL A WWW.WANNATALKABOUTIT.COM OLDALT
A feliratot fordította: Usztics Lili