Downloaded from YTS.BZ
FILMEN INNEHOLDER BESKRIVELSE AV SEKSUELLE OVERGREP AV MINDREÅRIGE
Official YIFY movies site: YTS.BZ
SOM KAN VÆRE OPPRØRENDE FOR NOEN
I 2002 BLE 14 ÅR GAMLE ELIZABETH SMART KIDNAPPET FRA SOVEROMMET MENS HUN SOV
DET ENESTE VITNET VAR HENNES NI ÅR GAMLE SØSTER MARY KATHERINE
Hvis Elizabeth lytter nå, Mary Katherine, hva ville du sagt til henne?
At jeg savner henne og vil hun skal vite at hele familien vår er glad i henne.
Hvorfor ville noen kidnappe Elizabeth?
Jeg var ni år gammel da Elizabeth ble tatt.
Jeg savnet å ikke ha søstera mi.
Hun var min beste venn.
ELIZABETHS SØSTER
Jeg tror du spør om jeg har bearbeidet det?
Jeg tror jeg bearbeider det fortsatt.
5. JUNI 2022
Den kvelden sa Elizabeth og jeg en bønn sammen og så la vi oss.
Det neste jeg husker,
er at det var en mann på rommet
som sa til Elizabeth at om hun skrek, ville han drepe henne.
Jeg var lammet av skrekk.
Jeg kunne ikke tro det som skjedde.
Jeg våget endelig å fortelle foreldrene mine at Elizabeth var borte.
At en mann kom inn og tok henne.
Alle foreldres verste mareritt.
En 14 år gammel jente fra Utah tatt fra soverommet mens familien sov.
Hvordan kunne det skje i et velstående nabolag?
Hvor i all verden er Elizabeth Smart?
Saken fengslet hele landet.
En omfattende menneskejakt er i gang.
Det var som tatt ut av en Hollywood-film.
En rar og forvirrende ny vri i kveld.
Politiet fortsetter å fokusere på familiemedlemmene.
Politiet tror ikke vi snakker sant.
Familien ville ikke overlate alt til myndighetene.
Det er noen der ute som vet noe.
Jeg hadde en overveldende følelse av at Elizabeth fortsatt var der ute.
Jeg måtte finne dattera mi.
Skulle jeg rømme, ville jeg være sikker på at det lyktes.
Jeg skulle gjøre alt som måtte til for å rømme.
KIDNAPPINGEN AV ELIZABETH SMART
Som far skal du beskytte barnet ditt
og holde dem unna fare.
Det skjedde ikke. Jeg holdt henne ikke unna fare.
Det gjentar seg i hodet ditt, om og om igjen.
Jeg husker at klokka var 3.58
da Mary Katherine kom inn og sa at noen hadde tatt Elizabeth.
Jeg trodde hun hadde hatt et mareritt.
Elizabeth er nok et sted i huset.
Men da vi gikk fra rom til rom begynte angsten å stige.
Insektsnettingen på kjøkkenet var kuttet.
Og vinduet var vidåpent.
Kona mi ropte: "Ring 911!"
Den femte juni, tidlig om morgenen, pep personsøkeren min.
En ung kvinne hadde blitt kidnappet i Federal Heights.
Bortføring av et barn fra eget soverom er ekstremt sjeldent.
Så det hastet å komme seg dit.
Jeg gikk opp til åstedet. En politiinspektør brifet meg.
Elizabeth Smart var ei 14 år gammel jente
som spilte musikk og var meget engasjert i kirken.
Familien sa hun hadde blitt tatt fra soverommet midt på natta.
Vinduet var åpent.
Insektsnettingen var kuttet.
Utenfor hadde noen satt en stol mot veggen.
Først tenkt jeg at dette ville bli raskt oppklart.
Vi vil få svar om 48 timer.
Jeg tok feil.
Rund klokka to i natt er noen tilsynelatende blitt bortført
fra et hjem i Federal Heights-området.
Frykten spredde seg.
Nicea DeGering i Salt Lake City, 7 News at 11.
Jeg husker min første reportasje.
"Ei lita jente er savnet i Federal Heights,
tatt fra soverommet sitt midt på natta."
Jeg husker jeg ble sjokkert av ordene som kom ut av munnen min.
Federal Heights et av de mest velstående områdene i Salt Lake City.
Husene er nydelige.
Mormonkirken er integrert i lokalsamfunnet.
Man skulle ikke tro det var kriminalitet her.
Jeg husker at jeg tenkte: Er dette en ekte kidnapping?
Broren min, Ed, ringte og sa: "Kom, jeg trenger hjelp."
Jeg husker at jeg gikk inn døra.
Ed kom mot meg.
Han så fullstendig utkjørt ut.
Elizabeth, hvis du er der ute,
vi gjør alt vi kan for å hjelpe deg.
Vi er glad i deg.
Vi vil du skal komme trygt hjem til oss.
Elizabeths mor, Lois…
…sto i stua omgitt av familie og venner.
Det kom bare grufulle
stønn og rop fra henne.
"Hvor er dattera mi?"
8 TIMER SIDEN KIDNAPPINGEN
Vi opprettet en tipslinje helt fra starten av.
Antall tips var oppe i 40 000.
Vi satt sammen et team med hundrevis av etterforskere.
Uansett hvor mye dere pynter meg, vil jeg ikke se bedre ut.
Vi dro til skolen, og vi kontaktet Elizabeths venner.
Etterforskningen avdekket ingen kjærester, tvilsom omgangskrets eller stoffmisbruk.
Elizabeth Smart var ei typisk 14 år gammel mormonerjente
som levde normalt i et fint nabolag.
Alle visste hvem Elizabeth var,
og innen kl. 16.30 hadde nabolaget mobilisert.
Kan noen hjerte- og lungeredning eller fjellklatring?
Vi har et sterkt lokalsamfunn,
så alle var villige til å slippe alt for å komme og lete.
Hvorfor gjør du dette?
Jeg er glad i Ed og Lois. De er en flott familie.
Min kjekke mann.
STEMMEN TIL LOIS SMART
Hjemmet vårt ligger oppe i åsene.
Lykke og glede.
Lois, jeg og familien hadde bodd der i omtrent åtte år.
Vi hadde seks barn. Fire gutter, to jenter.
Hei, mamma.
Hei, Elizabeth.
Elizabeth var vår første datter.
Hun likte å konkurrere, spesielt mot brødrene sine.
Hun hadde en indre styrke, og et veldig pågangsmot.
DAG 2
En omfattende menneskejakt startet i dag, torsdag 6. juni.
Søket fortsetter i dag
etter den kidnappede Utah-tenåringen Elizabeth Smart.
En uskyldig jente bortført fra verdens tryggeste sted.
Salt Lake City-politiet har utlovet en belønning.
En kvart million dollar for å få Elizabeth trygt hjem.
Mediadekningen var sinnssyk.
CBS News, Salt Lake City.
NBC News.
Politiet hadde et stort press på seg
for å løse saken kjapt.
Det var så lite bevis å gå på.
Men det var et vitne til kidnappingen…
…Elizabeth Smarts ni år gamle søster, Mary Katherine.
Som niåring tror jeg ikke jeg forsto hva som foregikk.
Bare at søstera mi var borte, og jeg var veldig redd.
Vi prøvde å gjøre alt sammen.
Jeg ville bli akkurat som henne.
Vi kranglet, mest om hvor rotete jeg var.
Men jeg grep enhver mulighet til å tilbringe tid med henne.
Mary Katherine ville svært sannsynlig være nøkkelen til å finne Elizabeth.
En traumatisk opplevelse brenner seg fast i hukommelsen.
Vi ønsket å intervjue henne i et kontrollert, trygt miljø.
Mannen sa: "Vær stille.
Hvis du skriker, skyter jeg deg. Lar du være, skal jeg ikke skade deg."
Hørtes stemmen hans kjent ut?
Ja.
Kan du fortelle meg hvor du har hørt den før?
Nei, jeg husker ikke.
Mary Katherine hadde antydet at stemmen hørtes kjent ut.
Hun kunne ikke si hvem sin stemme det var, men den var kjent.
Førsteinntrykket av Smart-familen,
var at de så ut som en lykkelig, normal familie.
Men statistisk sett er gjerningspersonen i denne typen forbrytelse
en forelder eller et familiemedlem.
Vi tok en nøye titt på dem.
Vi hentet inn medlemmer av Smart-familien.
Gjorde grundige intervjuer.
Og vi bet oss merke i et par ting.
Jeg ble fortalt at alarmen ikke var på.
Da jeg sjekket vinduet den første morgenen,
var det ingen merker på ytterveggen.
Selv om man står på en stol, vil det etterlate et merke. Jeg så ingen.
Min første vurdering var at det ikke var her de kom inn.
Kanskje det var iscenesatt.
Noen hadde kuttet nettingen etterpå, men hadde ikke kommet gjennom vinduet.
Vi ransaket huset.
Vi så etter tegn på at Elizabeth kunne ha blitt skadet.
Er det et lik i hjemmet?
Vi har en god blodhund på avdelingen.
Han heter JJ. Vi hadde tillit til ham.
Han plukket opp luktspor fra Elizabeth.
Gikk ut på baksiden og så inn mellom trærne.
Han fulgte et spor helt opp til gata, som er en blindvei,
og mistet lukten.
Jeg antok at hun sannsynligvis hadde blitt bortført i en bil.
Ting tyder på at det kan ha vært en innsidejobb.
Politiet bekrefter at de har tatt 12 datamaskiner fra familien.
Vi pepret politiet.
Er det familien? Mistenker vi familien?
Jeg vil takke dere for hjelpen. Jeg kan ikke takke dere nok.
Jeg vet det vil krever alles innsats til å finne henne.
Det er vanskelig å tenke på at noen kom inn og tok henne.
Jeg gjør hva som helst for å få henne tilbake i armene mine.
Man følte Ed og Lois Smarts sorg i begynnelsen,
men det endret seg.
Folk så Ed på TV da han snakket,
og de sa ting som: "Det er ingen tårer når han gråter."
Forteller han oss alt?
Kan han være involvert?
Historien skurrer.
Som reporter stiller du gode spørsmål,
men det er flere som må spørres.
- Som hva da? - Den skurrer.
Det er noen som ser ut til å ha visst akkurat hvor hun var i huset.
Elizabeths far har tatt en løgndetektortest.
Noen ganger blir barn drept av sine egne foreldre.
Det var teorier om det som hadde skjedd.
Én var at Ed drepte henne og kvitt seg med liket.
Lois, kona mi, ringte og jeg dro ned dit,
og…
så en… en tåre.
Hun sa: "Politiet tror ikke du snakker sant,
at du skjuler noe."
Jeg ble så overveldet at jeg skalv,
og jeg klarte ikke å slutte.
Jeg hadde ingenting med det å gjøre.
Faren min sa: "Du må roe deg ned, ellers får jeg deg innlagt."
Han kjørte meg til sykehuset
og la meg inn på psykiatrisk avdeling. Jeg gråt hele natten.
Det er fryktelig når dattera di forsvinner.
Liker du det, Elizabeth?
Og at man er mulig mistenkt…
Jeg var hinsides ord.
Politiet som leter etter 14 år gamle Elizabeth Smart
fortsetter å fokusere på familiemedlemmene.
Gransk alle sammen. Alt som trengs. Gjør det.
Newsweek rapporterte at faren hennes, Ed Smart,
besto en løgndetektortest,
men at broren Toms resultat ikke var entydig.
Jeg hadde… tre brødre.
Tom var alltid litt på kanten av ting,
og rotet seg alltid bort i noe.
Hun spiller harpe som en engel, og hun rir som en cowboy.
Hun er utrolig.
Er en ikke bestått løgndetektortest mistenkelig?
Ja, absolutt.
Kanskje én bror ikke liker en annen bror.
- Ikke misforstå meg. Familien… - Er glad i hverandre.
Vi er mer glad i hverandre enn noe annet.
Et par av kamerafolkene sa: "Dave, feiler det Tom noe?
Det er noe som ikke stemmer. Han er nervøs."
- Vi må gå. - Ok.
- Tusen takk. - Tusen takk. Lykke til.
Jeg tok Tom til siden og sa:
"Du, Tom, mange medier lurer på om du skjuler noe?"
Jeg tror at denne personen
ikke er et dårlig menneske.
Familien vår har lenge vært overbevist om,
og det har vært en trøst,
at det er noen som faktisk liker Elizabeth.
Alle har problemer. Hvis du har…
Alle som har tatt…
Vi har blitt revet i stykker,
og vi forstår at alle har problemer.
Dette er en fantastisk historie på mange måter,
fordi det først og fremst handler om en vakker liten engleaktig jente.
Alle har problemer.
Alle som ser det intervjuet vil tenke at Tom Smart er en gal jævel,
og kanskje han gjorde det.
Etter intervjuet snudde kona mi seg og sa: "Du rævkjørte familien."
Et av familietrekkene min mor, far og resten av oss har,
er monoman atferd,
som betyr at vi er sykelig opptatt av ting.
I en situasjon som kidnappingen,
er det ikke stort annet å gjøre enn å snu hver stein, spørre ut folk.
Etter tre eller fire dager med det, uten søvn…
…har man en tendens til å kollapse.
Jeg tok løgndetektortesten etter fem og en halv dag.
Jeg hørte ting,
men å finne Elizabeth var det eneste viktige.
Vi ventet aldri på å bli renvasket.
Hvem bryr seg? Vi visste at vi var det.
Det er standard i slike saker, å etterforske familiene,
og det er veldig tøft for dem.
Men alibiene deres stemte.
Vi sjekket de beslaglagte datamaskinene og e-poster,
men fant ikke noe mistenkelig.
Det var forbløffende
hvor lang tid det tok politiet, å renvaske familien.
Og mens fingeren var rettet mot oss,
så vi en nedgang i folk som kom for å hjelpe oss å lete.
Antallet stupte.
Jeg tror ikke de reporterne innså hvilken innvirkning de hadde.
Men vi bare fortsetter.
Vi gir ikke opp.
Vi fikk en telefon.
Det ble funnet levninger ved Great Salt Lake ved Interstate 80.
Det var et kvinnelig offer.
Ringte Ed og Lois og sa: "Vi vet ikke, men det kan være Elizabeth."
Jentas kropp hadde blitt brent til det ugjenkjennelige
slik at hun ikke kunne bli gjenkjent.
Jeg prøvde å beskytte meg fra de rå følelsene
til det ble bekreftet.
Vi fastslo at det ikke var Elizabeth. Det var et annet stakkars offer.
Jeg ble så lettet,
men tankene surrer konstant: "Hvor er hun? Hva skjer med henne?"
Jeg var i kontakt med Ed og Lois hver dag. De var sterke.
Min familie har opplevd tap og tragedier,
og jeg hadde en grunnleggende forståelse av hva de gjennomgikk.
Det var vondt å se dem lide.
Elizabeth, hvis du kan høre oss, vi er glad i deg.
Du er ikke glemt. Vi vil ha deg tilbake. Vi stopper ikke før du er hjemme.
Det å ikke vite er det verste av alt.
Hva går hun gjennom? Hvordan overlever hun?
Hva kan du gjøre for å få en slutt på dette?
DAG 9
Nøkkelpersonen er den ni år gamle søstera.
Tiden renner ut. Klokka tikker.
Akkurat.
Politiet ville ikke at jeg skulle snakke med noen,
for det kunne muligens påvirke hukommelsen min.
Så jeg var på min egen ensomme øy, om du vil.ppp
Jeg prøvde å sniklytte for å finne ut om ting som skjedde.
Men folk stengte meg ute.
Jeg prøvde å huske hvem det var som hadde tatt Elizabeth.
Jeg visste jeg hadde hørt stemmen før, men husket ikke hvor.
Jeg ville hjelpe alt jeg kunne.
Jeg ble intervjuet flere ganger.
De prøvde til og med å hypnotisere meg.
Men det var press fra alle.
Presset å ikke snakke med noen. Presset å komme med informasjon.
Det var mye for en niåring.
Mary Katherine var i en fæl situasjon.
Hun var livredd,
men hun var sikker på at stemmen var kjent.
Vi ba familien lage en liste
over alle som nylig hadde vært i Smart-hjemmet.
Har det vært mange innom huset deres?
Vi har hatt noen håndverkere der.
Vi fant en rekke folk vi måtte se nærmere på.
En var Richard Ricci.
Richard Ricci var håndverker.
Han hadde jobbet på Smart-huset, og vi fant ut at
han og Ed Smart hadde hatt en uoverstemmelse over lønnen.
Vi fikk en ransakelsesordre for Riccis hus,
og vi fant noen smykker som tilhørte Lois Smart hjemme hos ham.
Han ble hanket inn og avhørt.
Når var du sist i det jævla huset?
I april.
Fortell det du vet om kidnappingen.
- Ingenting. - Ikke faen.
Du kan ikke ha bodd her de siste to og en halv ukene
uten å vite noe om kidnappingen.
Jeg spør ikke: "Fortell meg hvorfor du kidnappet."
Fortell hva du har hørt på nyhetene.
Jeg hørte at noen brøt seg inn i huset.
- Ok. - Tok Elizabeth.
- Ok. - Og nå er jeg hovedmistenkt.
Det hadde gått uker uten svar. Vet denne personen hvor Elizabeth er?
En mann med et langt rulleblad
topper nå lista over mistenkelige personer i Smart-saken.
Richard Ricci var en voldelig forbryter.
Han hadde skutt en politivenn av meg under et apotekran.
SALT LAKE-MANN SIKTET FOR VÆPNET RAN
Jeg ante ikke at Richard var en forbryter.
Han ble anbefalt av kirkens arbeidsformidling.
Det sjokkerte meg.
Denne hvite 1990 Jeep Cherokeen
gitt til Ricci av Ed Smart for håndverkersarbeid
kan være et potensielt viktig bevis.
Vi fastslo at Jeepen hadde kjørt mange kilometer
rundt tidspunktet for Elizabeth Smarts kidnapping.
Det var flere hundre kilometer.
Han hadde kjørt langt på kidnappingsnatten eller dagen etter.
Han hadde ingen god forklaring for det høye antall kilometer.
Bortførte Richard henne i den bilen
og stuet henne et sted hvor hun ikke kom seg ut?
Vi hadde rapporter om at noen hadde sett ham løfte graveredskap
ut av bilen på det tidspunktet.
Hadde han skjult liket ved å begrave det?
Hvis du var inni og hun våknet, hva ville du gjort?
Jeg skal ikke sitte her og fortelle deg det.
Politiet sa: "Vi er 99,9 % sikre på at vi har vår mann."
Alt falt på plass på en måte. Dette gir mening.
Men det eneste øyenvitnet sa det ikke var ham.
Jeg hadde ikke fått lov å se på nyhetene,
men en dag så jeg en reportasje på TV om mulige mistenkte,
og et bilde av Richard Ricci dukket opp.
Mannen politiet kaller en mulig mistenkt…
Han hadde gjort mye arbeid på huset. Han hadde alltid vært snill.
Jeg visste at det ikke var Richard Ricci på soverommet mitt den natten.
Richard Ricci var ikke mannen, som tok søstera mi i juni 2002.
Mary Katherine var skråsikker på at det ikke var Richard Ricci.
Men politiet var overbevist om at Ricci var hovedmistenkt.
Mary Katherine hadde sovet. Hun ville vært groggy.
Ifølge rapportene holdt hun øynene lukket under bortføringen.
Kanskje hun ikke innså at det hadde det vært Ricci.
Jeg vil be Richard fra bunnen av hjertet
om enten renvaske seg eller si hvor Elizabeth er.
Familien vår har vært gjennom helvete,
og jeg vil ha en slutt på dette.
24. JULI
7 UKER SIDEN KIDNAPPINGEN
Da de fortalte oss om Richard Ricci, virket det som det var fremgang.
Det ble sprengt i filler den 24 juli.
Noen prøvde å bryte seg inn hos Liz Smarts tante og onkel.
En netting ble kuttet i soveromsvinduet
til Elizabeths 18-årige kusine.
Etterforskere har jobbet intenst for å finne ut hvem det var og hvorfor.
Da jeg dro til åstedet, observerte jeg
at det var to stoler ved vinduet,
plassert likt som stolen mot veggen på Elizabeths hus.
Sammentreffet var vilt.
Hvor mange prøver å bryte seg inn i et hus og ta en person?
Hva er forbindelsen her? Hvorfor familiene våre?
Det kan ha vært samme gjerningsmann med samme metode,
men også noen som visste om stolen hos Elizabeth,
og dette var en spøk eller et slemt hermetriks.
Vi så ikke sånn på det,
fordi stolen mot veggen utenfor Elizabeths hus
hadde aldri blitt offentliggjort.
Det kunne ikke være en narrestrek.
Det at Richard Ricci var i fengsel da dette skjedde,
og at Mary Katherine sa det ikke var Richard Ricci…
Det fikk meg til å tenke
at vi kanskje ikke hadde rett person.
Richard Ricci var et virkelig forvirrende individ.
Han hadde mange muligheter til å renvaske seg, men gjorde det ikke.
Han nektet å fortelle oss hvor han hadde kjørt.
Vi hadde ingen direkte bevis på at det var ham,
og vi var desperate etter å finne Elizabeth.
Vi møtte med ham og advokaten hans og fortalte ham:
"Hvis du forteller oss hvor du var, og hva du gjorde med Jeepen,
og det ikke dreier seg om drap eller kidnapping,
tilbyr vi immunitet mot rettsforfølgelse."
Skal jeg bare dikte opp noe dritt?
- Nei, ikke dikt opp noe. - Så tro meg da, for faen.
Det er for mange ting som ikke stemmer.
Finn ut hvem som gjorde dette.
Vi tilbød ham immunitet,
og han og advokaten tok det til etterretning
da jeg fikk en telefon:
"Richard ble kjørt til sykehuset.
Han kollapset på cella, og det ser ikke bra ut."
Politiets hovedmistenkte i forsvinningen av 14 år gamle Elizabeth Smart er død.
Han fikk slag eller hjerneblødning på cella.
Hvilke hemmeligheter tar han med seg?
Jeg ble helt kvalm.
Vår hovedmistenkte døde.
Alt han visste var borte med ham.
Vi var inne i ei blindgate, og det var veldig tøft.
Som politi setter man opp en følelsesmessig vegg,
og den veggen begynte å smuldre opp.
Elizabeths sak begynte å bli veldig følelsesladet for meg.
Cory ringte og fortalte at Richard hadde hatt en hjerneblødning.
Det var et sjokk.
Hvis han gjorde noe med henne, får vi kanskje aldri vite hva som skjedde.
Jeg sa alltid til Ed og Lois: "Ikke gi opp."
Men ærlig talt, inni meg…
…tenkte jeg at det var svært usannsynlig
at vi ville få en lykkelig slutt i denne saken.
Det virket som en tapt kamp,
men jeg hadde en overveldende følelse om at Elizabeth fortsatt var der ute.
Jeg husker at jeg kom hjem fra kirken en søndag.
Lois og jeg satte oss og leste brev vi fikk,
og så sovnet vi.
Jeg drømte at Elizabeth kom gående tilbake i livet vårt.
Herregud.
Dette er over.
Hun er her, og hun har det bra.
Følelsen inni meg var så euforisk at jeg var helt overveldet.
Om jeg kunne be om noe i livet mitt,
ville det vært å få Elizabeth hjem.
Så da jeg tenkte på at hun var der ute
og sannsynligvis gikk gjennom et helvete
visste jeg at vi ikke kunne gi opp.
Utad virker Salt Lake veldig mormoner,
men det er en motkultur til mormonkulturen.
Før i tida hadde vi mange undergrunnsfester.
Og i 2002 var det fest hos noen annenhver helg.
Det var alkohol, så klart. Mye gress, soppte.
LSD var ganske bra før i tida.
Det var en ganske typisk kveld,
og tre personer kommer inn.
En mann og to damer, kledd i hvite kapper,
og de to damene hadde slør, så bare øynene var synlig.
Den yngre dama hadde blågrå øyne.
Etter at søsteren min ble kidnappet, var jeg veldig redd for å sove.
Pappa måtte komme inn og bre over meg,
og mens jeg ventet på ham, bladde jeg i bøker
eller vred hjernen over hvem som kunne ha tatt Elizabeth.
Én kveld, fire måneder etter at Elizabeth ble tatt,
bladde jeg igjennom Guinness rekordbok.
Og av en eller annen grunn…
…i det øyeblikket…
…dukket navnet opp i hodet mitt.
Jeg visste med én gang
at det var han som var på soverommet mitt i juni 2002.
Det er mannen som kidnappet Elizabeth.
Det var ikke uvanlig å se folk i lange kapper.
Det var en tid for selvutfoldelse.
"Kom inn. Hva skjer? Vil du ha en drink?"
Fyren sa: "Jeg kan ta en drink, men ikke damene."
Han utstrålte autoritet og stormannsgalskap.
Jeg snudde meg mot dama til høyre, som var yngre:
"Hva gjør du? Denne fyren…
Herremannen du kom med virker litt… kontrollerende.”
Den eldre dama sa noe i retning av:
"Du kan ikke snakke med henne."
Hun var ganske brysk, og jeg mistet interessen.
"Herregud, vi lar de være i fred."
Jeg syns de var skrullete.
5. JUNI
DAG 1
- Skal vi begynne? - Ja.
Sommeren 2002 var jeg 14 år gammel.
Jeg var så glad for å være ferdig med ungdomsskolen.
Når jeg tenker tilbake, er det mye glade minner, glade følelser.
Den kvelden husker jeg en manns stemme.
"Jeg har en kniv mot halsen din. Ikke en lyd. Reis deg og bli med meg."
Jeg var vettskremt.
Skulle han skade meg? Skulle han drepe meg?
Jeg håpet foreldrene mine ville våkne, men ingen kom.
Han ledet meg gjennom hagen.
Vi gikk opp en sti,
og jeg husker at jeg tenkte: "Hvor tar han meg?"
Jeg var så redd at jeg gikk glipp av sjansen til å rømme.
Jeg spurte om han skulle voldta og drepe meg,
for det er vel sannsynligvis det han skulle gjøre.
Jeg ville at han skulle gjøre det så nært huset mitt som mulig
så de kunne finne meg.
Han hadde et grusomt smil,
og han bare så på meg og sa: "Jeg skal ikke voldta og drepe deg ennå."
Vi kom til en treklynge…
…og en kvinne kom ut av teltet.
Mannen ropte ut navnet Hephzibah,
og hun kom bort og klemte meg.
Jeg hadde aldri sett noen som henne før.
Hun var kledd i en lang tunika og hodeplagg.
Hun tok av meg skoene,
og begynte å vaske jorda av føttene mine.
Hun prøvde å kneppe opp pyjamasen min.
Jeg husker jeg tviholdt på knappene,
og hun sa: "Hvis ikke jeg får gjøre det kommer han inn
og river klærne av deg."
Hun ga meg en kappe, den samme som hun hadde på seg.
Hun tok pyjamasen min og undertøyet mitt
og gikk ut av teltet.
Jeg husker jeg følte…
…at undergangen min var nær.
Jeg gråt.
Jeg var redd.
Dette var hans eksakte ord.
Han sa: "Jeg forsegler deg herved til meg som min kone
foran Gud og hans engler som mine vitner."
Jeg skrek: "Nei."
Han så på meg og sa:
"Hvis du skriker sånn igjen, dreper jeg deg.
Hvis du trenger hjelp til å ikke skrike kan jeg teipe munnen din."
Jeg prøvde å forklare at dette ikke var greit.
Han kunne ikke kidnappe og gifte seg med meg.
Det var ikke lovlig. Jeg var bare 14 år gammel.
Han hadde samme respons til alt:
"Nå er tiden inne for å fullbyrde ekteskapet."
Jeg tenkte at hvis jeg kan stritte imot lenge nok,
vil noen redde meg.
Men han dyttet meg ned på bakken.
Jeg hadde levd et så uskyldig liv.
Jeg trodde at om jeg rullet over på magen,
kunne han ikke voldta meg.
Det spilte ingen rolle hva jeg gjorde.
Til slutt voldtok han meg.
Jeg husker det gjorde veldig vondt. Jeg tryglet ham om å slutte.
Da han var ferdig,
reiste han seg opp og smilte, som om det ikke var noen stor sak,
og gikk ut av teltet.
Jeg ble bare liggende igjen på bakken.
Og jeg…
Jeg husker bare at jeg hadde så vondt i kroppen.
Jeg husker jeg så blod renne nedover lårene mine.
Og så må jeg ha besvimt.
Det neste jeg husker, er at jeg kjente noe rundt anklene.
Jeg husker jeg tryglet ham om å ikke lenke meg fast,
at jeg ikke ville rømme.
Han sa: "Jeg vet du ikke vil rømme,
jeg fjerner bare fristelsen.
Mannen som kidnappet meg så ut som Rasputin.
Han sa han het Emmanuel David Isaiah.
Kvinnen het Hephzibah Eladah Isaiah.
Han hadde egne skrifter.
EMMANUEL DAVID ISAIAHS BOK
Han sa at Gud befalte dem om å kidnappe sju unge jenter.
Jeg var den første av de sju.
Han sa at søstera mi antakelig ville ende opp som en av konene hans.
Eller min kusine Olivia.
Jeg var skrekkslagen.
Jeg lurte på om familien min var våken ennå.
Om de visste at jeg var borte.
Hadde resten av klassen min avslutning nå?
Jeg ble oppdratt i et veldig religiøst hjem.
Jeg vet ikke hvor ofte jeg hørte: "Ikke ha sex før ekteskapet."
Men ingen hadde snakket med meg om forskjellen mellom
samtykkende sex, intimitet og voldtekt.
Jeg skammet meg veldig.
Og jeg følte meg skitten.
Hvis familien min visste hva som hadde skjedd med meg,
vil de ha meg tilbake?
Kanskje det er bedre hvis ingen fant meg.
En omfattende menneskejakt startet i dag.
Tusenvis av frivillige leter etter den unge jenta.
Debbie Norris har…
Ettersom tiden gikk, kom Emmanuel tilbake med avisartikler eller savnet-plakater.
Jeg husker at han sa:
"Hele Salt Lake leter etter deg.
Alle vinduer i Salt Lake har et bilde av ansiktet ditt.
Men de finner deg aldri, for jeg har deg."
Men en dag husker jeg at jeg plutselig hørte navnet mitt i det fjerne.
Elizabeth!
Det var fjernt, men jeg hørte det.
Emmanuel dro meg inn i teltet, trakk frem kniven.
"Hvis noen kommer inn i leiren,
skal jeg drepe dem med denne kniven. Det vil være din feil."
Navnet mitt ble ropt et par ganger.
Så forsvant det, og jeg hørte det ikke igjen.
Det var ikke uvanlig å våkne til at han voldtok meg.
Jeg hadde gått fra å aldri ha holdt en gutts hånd
til å bli voldtatt hver dag, flere ganger om dagen.
Etterpå ba han i 45 minutter.
Han brukte Gud til å rettferdiggjøre det han gjorde.
Men mest av alt elsket han makt. Han elsket å føle at han hadde kontroll.
Han ydmyket meg hver dag.
Og kvinnen, Hephzibah, oppmuntret ham.
Da han tok meg med ned til bekken for å hente vann,
holdt han fast i kabelen som om jeg var en hund i bånd.
Jeg ble tvunget til å drikke øl etter øl til jeg kastet opp.
Han lot meg ligge der, med ansiktet i mitt eget oppkast.
Han truet meg ofte.
Hvis jeg ikke gjorde som han ville,
ville jeg bli drept.
Og hvis han ikke drepte meg, skulle han drepe familien min.
Jeg har alltid lurt på hva familien min gjorde.
Jeg så for meg at mamma kjørte rundt i nabolaget
i stasjonsvogna og lette etter meg.
God morgen, Edward.
Når jeg tenker tilbake på faren min, hadde han alltid et…
Jeg vet ikke, et glimt i øyet.
Det fikk meg til å føle at jeg var litt ekstra spesiell.
Jeg prøvde å huske alt jeg kunne.
Prøvde å udødeliggjøre minnene om dem i hodet mitt.
Jeg innså at jeg hadde noe som var verdt å overleve for.
5. JUNI
12. OKTOBER
4 MÅNEDER SIDEN KIDNAPPINGEN
Lois og jeg hadde tatt en tur ut.
Da vi kom hjem,
sa Mary Katherine: "Jeg tror jeg vet hvem det er."
Hun sa: "Det var Emmanuel."
Jeg sa: "Emmanuel?"
Ed ringer meg.
"Mary Katherine vet hvem det er."
Emmanuel.
"Ok, hvem er Emmanuel?"
Du sa du møtte ham på gata. Vet du hvilken gate det var?
I sentrum. I det området hvor mange hjemløse går rundt.
Året før hadde Lois og barna vært i byen.
De så en hjemløs person
som gikk rundt og forkynte.
Når så du den mannen igjen?
Da han kom hjem til oss.
Lois ga ham kortet mitt i tilfelle han trengte arbeid.
Denne personen hjalp meg med huset.
Det var en aha-opplevelse.
Det var ganske gledelig. Vi har noe.
Var Emmanuel mannen på soverommet ditt?
Jeg er ikke helt sikker. Kanskje.
Du er ikke helt sikker, men kanskje?
Mary Katherine ble avhørt på nytt.
Men at hun mente å huske at Emmanuel var kidnapperen
ble møtt med skepsis fra etterforskernes side.
Det var basert på stemmeidentifikasjon, som er bevis,
men ikke sett på som et godt bevis.
Og Emmanuels kontakt med familien
hadde vært begrenset til noen timer, mange måneder tidligere.
Det ble spekulert i om hun husket feil.
Vi er usikre på hvem Mary Katherine så, og om hun vet hvem hun så.
Han legger frem denne ny idéen
eller siste nytt om saken, og det er det egentlig ikke.
For Guds skyld, hva mer trenger dere?
Du har dette barnet som sitter i dette rommet
og ser søstera bli bortført,
som står frem og sier: "Dette er den jeg tror det er."
Jeg var ikke overbevist.
Emmanuel sto ikke på noen av listene over folk vi etterforsket.
Han var der i tre timer én dag
og kom ikke tilbake for hente lønna.
Men vi fulgte det opp.
Alt som kunne lede oss til Elizabeth.
Politiet hentet inn en tegner.
Vi snakket om hvordan mannen så ut,
og hun tegnet mens vi snakket.
Jeg håpet at hvis vi offentliggjorde det bildet,
ville vi finne Emmanuel.
Det var enormt viktig å få informasjonen ut til offentligheten.
Ja, vi gjør fremskritt.
La oss finne denne personen.
Politiet: "Nei.
Du kan ikke gå ut med dette."
Vår oppfatning var at hvis vi offentliggjorde det,
kunne vi skremme bort gjerningsmannen.
Men nå hadde vi et navn, og vi hadde en skisse av ham.
Han var middels høy, tynn, mørkt hår, glattbarbert.
Emmanuel og Hephzibah havnet i en kjempekrangel.
Hun var sint for at han dro til Salt Lake og kjøpte seg mat,
og vi satt gjemt i fjellene og sultet.
Så det ble bestemt at vi skulle dra til Salt Lake.
Det var en sjanse til å bli gjenkjent. Kanskje jeg kunne rømme.
Vi bega oss nedover, og jeg så folk.
Var dette en sjanse til å bli reddet?
Men hvis jeg var på fjellet,
og jeg så tre personer som så veldig rare ut…
…hadde nok ikke jeg stoppet og sagt hei heller.
Tanken på å rope slo meg.
Men jeg var 14.
Jeg hadde blitt misbrukt i månedsvis.
Hvis jeg ikke adlød, ble jeg voldtatt. Jeg fikk ikke mat.
Hvis jeg skulle rømme, måtte jeg være sikker på at det ville lykkes.
Vi kom oss ned fra fjellene til slutt.
LEIR - ELIZABETH
Jeg visste nøyaktig hvor vi var.
Jeg var kjente meg igjen overalt.
SYKEHUS
Jeg visste nøyaktig hvor langt hjemmefra jeg var.
SAMFUNNSHUS - HJEM
Jeg kunne gå dit. Løpe dit.
Men jeg hadde vært så langt unna så lenge.
Det var som å se alt gjennom en annen kropp.
Som å være i et parallelt univers.
Jeg gikk rundt et sted som burde være veldig trygt…
…men som nå var farlig.
Vi dro til Salt Lake-biblioteket for å se på kart.
Plutselig kom en mann bort til oss.
"Jeg er drapsetterforsker, og jeg må stille dere noen spørsmål.
Jeg forsikre meg om hun ikke er den savnede jenta. Får jeg se ansiktet?"
Emmanuel sa: "Nei, beklager.
Det er mot vår tro. Vår religion.
De eneste som vil se ansiktet hennes er hennes fremtidige ektemann
og meg, faren hennes."
Jeg ville rope noe.
Men Hephzibah tok tak i beinet mitt.
Og til slutt var etterforskeren…
…overbevist.
Jeg følte meg ikke trygg nok til å rope.
Og livlinen forsvant.
Etter konfrontasjonen med drapsetterforskeren,
fikk Emmanuel meg kjapt tilbake til fjellene.
Han var… veldig urolig.
Han bestemte at vi måtte forlate Salt Lake City.
Da vi flyttet fra Salt Lake, tenkte jeg på lillesøstera mi.
Hva gjorde hun? Hvor var hun? Sov hun fortsatt i vår seng?
Jeg ville kanskje aldri se familien min igjen.
Jeg kommer kanskje aldri tilbake. Jeg vil kanskje aldri…
Jeg vil kanskje ikke overleve.
Jeg ville bare fortelle dem:
"Jeg er fortsatt i live. Ikke slutt å lete etter meg."
Både mamma og pappa har vært så fantastiske for oss.
Så forståelsesfulle og omtenksomme.
Julen 2002,
forsøkte alle å holde fasaden.
Mamma gjorde sitt beste for å gjøre ting så normale som mulig.
Men jeg trodde vi aldri kom til å se henne igjen.
Det er nesten seks måneder siden 14 år gamle Elizabeth Smart
forsvant fra sitt hjem i Salt Lake City i Utah.
Jeg husker en dag jeg var i tempelet, og jeg hørte noen si:
"Jeg fatter ikke Ed Smart.
Han tror fortsatt at hun lever."
Det virker som etterforskningen har stoppet opp.
Nei, den har ikke stoppet opp.
På slutten av 2002
ble jeg tilbudt en stilling som politimester i Ketchum i Idaho.
Jeg sa til Ed og Lois. at jeg hatet å forlate saken midt i.
I Idaho kom jeg hjem fra jobb, åpnet PC-en
og gransket alle ledetråder.
Jeg håpet jeg kunne finne noe vi hadde oversett.
Jeg var besatt.
Den hjemsøkte meg.
Jeg var redd for å gå i graven uten å løse mysteriet.
Takk og pris for at familien gjorde alt de kunne
for å få Elizabeth hjem.
Etter Riccis død
ser Elizabeth Smart-etterforskningen ut til å stå stille.
Politiet hadde brukt tusenvis av timeverk på å finne Elizabeth.
Sikkert mye mer enn noe annet i Utahs historie.
De var ferdige og trodde de hadde den skyldige, Richard Ricci.
Alle ville hoppe ut av setene og skrike:
"Hva med Emmanuel?"
Personen som var i rommet sa: "Det var ikke Richard Ricci.
Det var Emmanuel."
Vi vil finne denne personen.
I åtte måneder gjorde vi som politiet sa,
selv om vi hadde mange grunner til å være sinte.
Men vi ville ikke bare overlate alt til politiet.
Det var en stor ledetråd.
Her er siste nytt om Elizabeth Smart-bortføringssaken.
Innerst inne vet jeg at det er noen der ute
som vet noe om dette.
Vi offentliggjorde fantombildet.
Det vekket selvsagt interessen.
Alt som trengs er én person med informasjon
til å få en slutt på alt.
Noen dager etter pressekonferansen,
fikk jeg en telefon fra en mann som trodde han visste hvem Emmanuel var.
Han hadde lest det i Deseret News, og sett fantombildet.
Han sa han fikk frysninger.
Han trodde det kunne være svogeren hans.
Jeg ville blitt veldig overrasket om han hadde noe med det å gjøre.
Men… han er sprø nok
til at det er mulig.
Jeg vet at han har en tipi oppe i fjellene.
Men han har aldri fortalt familien hvor den er.
Ja.
Hvis han virkelig har noe med dette å gjøre,
er sjansen stor for at hun fortsatt er i live.
Oi.
Sprøtt.
Dette er vår hovedmistenkte. Vi må finne den jævelen.
Alt han sa passet som hånd i hanske.
Tom fikk dem til å sende et bilde.
Det er Emmanuel.
Brian David Mitchell.
Telefonen ringte.
Jeg sjekket Brian David Mitchell på datamaskinen
og fant ut at han, merkelig nok,
hadde blitt arrestert for å stjele øl fra matbutikken.
De hadde heldigvis tatt et polaroidbilde av ham
da han ble anholdt.
Han var kledd som en omreisende fundamentalistisk predikant.
Han hadde en lang kappe og langt skjegg.
Det slående med bildet er at
det ble tatt i tidsrommet for Elizabeths kidnapping.
Så politiet hadde ham, men lot ham gå.
Det var ekstremt frustrerende.
Når jeg ser bildet, innser jeg at jeg kjenner ham.
Jeg har sett ham tigge mange ganger.
Han hadde en kvinne med seg som pleide å holde en dukke.
Det var merkelig.
Jeg laget et flygeblad som vi kunne dele ut i byen.
Det var tre eller fire bilder av ham: "Ettersøkt for avhør."
Plutselig var familien kjempegira.
Det var full gass for å finne denne fyren.
Ledetråder kom inn, og vi klarte å spore Brians bevegelser
de siste par årene av hans liv.
Han var gift med en kvinne ved navn Wanda Barzee.
De hadde reist til fots rundt i USA
og forkynt evangeliet slik de tolket det.
Han trodde han var Guds profet.
De siste årene virket det som han var i en voldelig sinnstilstand.
Brian Mitchells ekskone ringte,
og vi satt og snakket om Brian i to timer.
Vi fant ut at han var et farlig individ.
Hun var redd for mus,
så han drepte en haug med mus og la dem i ovnen
som hun fant da hun åpnet den.
Det ga tidligere anklager om at han misbrukte barn seksuelt.
Det var vondt å tenke på hva Elizabeth kanskje opplevde.
Vi hadde bare ett formål,
å finne Elizabeth og få henne tilbake.
Vi jaktet på ham. Ingen nåde nå.
Vi skulle finne ham.
Vi begynte å dele ut flygeblader,
og en av døtrene mine sa at vennene hennes hadde sett disse folka med slør
på et sted som heter Souper Salad.
Vi dro dit og snakket med en av servitørene.
"Vi tror dette kan være personen som tok Elizabeth."
Og hun sa: "Å ja, Jesus-folka.
Det var tre av dem.
Én av dem var en jente."
Hun gikk med slør,
men måtte naturligvis dra det ned litt for å spise.
Hun sa: "Tom… Jeg tror det var Elizabeth."
Det føltes som om jeg hadde blitt slått.
Jeg falt på kne. "Herregud, hun lever."
Offentligheten er den største ressursen.
Vi hadde mange som hadde sett ham.
Vi fant en fest de hadde vært på.
Jeg får frysninger av å tenke på det, men man tenker aldri kidnapping.
Jeg følte meg som en idiot. Jeg følte meg blind.
Det ble lysere og lysere.
Hun er der ute, og hun er i live.
Men det var ingen verifiserbare rapporter om ham siden oktober.
MARS 2003
9 MÅNEDER SIDEN KIDNAPPINGEN
De hadde bestemt seg for et lite sted utenfor San Diego kalt Lakeside.
Jeg hadde blitt holdt i denne leiren en stund.
Det var grusomt å bli voldtatt.
Men iblant lurte jeg på om det ikke var verre å høre på ham.
Han snakket uten stans om hvor spesiell han var.
Hvor vanskelige disse tingene er, og at det under andre omstendigheter
ville være galt og han ville ikke gjøre det,
men han måtte fordi Gud befalte det.
En kveld begynte han å snakke om stedene de skulle til.
Byer som New York, Boston, langt unna Vesten.
Jeg husker jeg satt og hørte på dem snakke om det
og tenkte: "Hvis vi drar til en annen storby,
tror jeg ikke jeg blir funnet."
Så jeg avbrøt dem.
"Jeg har en følelse.
Jeg tror… vi er
ment til å returnere til Salt Lake.
Jeg vet at Gud ikke ville snakke til meg,
men jeg vet at hvis du spør ham,
ville han bekrefte om det var riktig vei eller ikke.
For du er virkelig hans sanne tjener og sanne profet."
Han snudde seg mot meg: "Å, vel…
Gud begynner endelig å jobbe med deg.
Nå som du erkjenner din egen intethet,
skal vi dra tilbake til Salt Lake."
12. MARS
Hvis du kan hjelpe oss å finne Brian David Mitchell,
vennligst ring 1-800-CRIME-TV.
Vi gikk av bussen i Sandy, som er sør for Salt Lake.
Jeg var i forkledning,
og Emmanuel sa vi skulle opp i fjellene igjen.
Jeg skulle ikke få lov til å komme ned igjen.
911.
Hvem ringer jeg hvis jeg tror jeg ser Emmanuel de leter etter?
I 2003 var jeg politibetjent i Sandy City-politiet.
Jeg hører jeg på politiradioen at noen muligens har sett Elizabeth Smart
med to andre i State Street.
I månedene som var hadde vi fått mange telefoner
og alle viste seg å være falske.
Så for å være ærlig tvilte jeg sterkt på at det var sant.
Vi begynte å gå opp fortauet.
En politibil stoppet ved siden av oss.
Flere politibiler kom kjørende.
Og betjentene begynte å avhøre kidnapperne mine.
Alle tre sier at de ikke har identifikasjon.
De er budbringere fra Gud.
Jenta var forkledd. Hun hadde en grusom parykk.
Svarene hennes gir ikke mening. Man ser at hun er nervøs.
Vi tar den yngre kvinnen med bort hit.
Alle er nå rundt ti meter fra hverandre.
Betjenten stilte iherdige spørsmål.
"Denne jenta har vært savnet lenge.
Familien ga aldri opp. Vil du ikke hjem?"
Selvfølgelig ville jeg det.
Men kidnapperne mine var rett der.
Jeg var vettskremt.
Jeg trengte det tryggeste svaret jeg kunne gi.
Og jeg sa: "For nasjonens skyld,
og for familien din, bare si at du er Elizabeth."
Hun så på meg og sa: "Som de befaler."
Jeg har aldri hørt de ordene før, men sa: "Jeg tar det som et ja."
Vi satte henne i betjent Jones' politibil.
Da begynte hun å gråte.
Jeg fikk en telefon. "Kom hit så fort som mulig.
Ikke stopp, ikke gjør noe annet. Bare kom deg opp hit."
Jeg kom meg opp dit.
Jeg gikk gjennom døra,
og betjenter står på rekke.
Idet jeg går forbi dem, sier de:
"Gud velsigne deg, Mr. Smart. Vi håper alt ordner seg."
Kommentarer som det.
Jeg går rundt hjørnet og der står Cordon Parks.
Og Cordon sa: "Ed,
vi tror vi har funnet Elizabeth."
Jeg jubler som en gal inni meg.
Vi åpner en gul dør…
…og en ung kvinne sitter på sofaen.
Det er ikke den unge kvinnen som forlot meg for ni måneder siden.
Hun var en ung jente,
og foran meg sitter en ung kvinne.
Ansiktet hennes var solbrent, det var hovent,
håret var dratt bakover i fletter.
Hjernen min går i hundre.
Jeg sa: "Elizabeth, er det virkelig deg?"
Hun sa: "Ja, pappa."
Og jeg holdt mirakelet i armene mine.
Det tok meg et øyeblikk å svare, fordi jeg trodde jeg var i trøbbel.
Men endelig var faren min der, og han skulle beskytte meg.
Og uansett hva som hadde skjedd, ville han ikke forlate meg.
Alt skulle gå bra.
Jeg husker at jeg ble hentet på skolen.
Storebroren min, Charles, sa at de kanskje hadde funnet henne.
Det var en følelse av begeistring, av lykke.
Ærefrykt for at hun faktisk var her.
Jeg husker jeg var så spent på å se søstera mi og brødrene mine.
Mamma holdt ansiktet mitt i hendene, og vi gråt.
Jeg ville skrike høyt.
Jeg kan ikke si hvor takknemlig jeg var
for å høre at hun var funnet.
Det er over.
Å se familien min igjen…
…minnet meg på alt som hadde skjedd,
men fratok meg ikke min selvrespekt eller egenverd.
De monstrene kunne aldri ta det fra seg.
Utahs mirakel. Elizabeth Smart er i live etter ni måneder.
Elizabeth Smart ble funnet i live i dag.
280 dager etter at hun ble kidnappet.
- Som om hun oppsto fra de døde. - Mot alle odds.
Folk over hele landet brøt ut i gråt.
Humøret er høyt her i Salt Lake City.
Det er sant.
Alle hjalp. Alle ba.
Vi takker Gud for letemannskapene, for alle.
Ingen i historien har blitt bedt mer for enn Elizabeth Smart.
Takk for at bønnene ble besvart.
Takk.
Mary Katherine er helten vår.
Jeg husker jeg var glad for å være hjemme.
Jeg våknet noen ganger den natten,
og begge foreldrene mine sto over meg,
passet på at jeg var der.
Telefonen min ringte. En av etterforskerne sa: "De fant henne."
Lettelsen var helt uvirkelig.
Jeg fikk skyss av CBS News opp til leiren.
Jeg sto ved utkanten og følte meg bare uvel.
Jeg følte at vi hadde sviktet henne ved å ikke finne henne før
og reddet henne fra mye av smerten.
Som politi må vi erkjenne at vi ikke har alle svarene,
og vi kan ikke late som vi har det.
Takk og lov for at familien gikk imot anbefalingene
fra politiet når det gjaldt å offentliggjøre et fantombilde.
Saken involverte noen av de merkeligste folka jeg har møtt.
Jeg har aldri løyet. Alt jeg sa…
Så fortell meg sannheten. Hvordan endte Elizabeth opp med deg?
Gud leverte henne til oss.
Hver gang han var nær ved
å innrømme kriminell atferd,
begynte han å snakke vås.
- Jeg er Herrens tjener. - Nei.
Jeg har bare gjort det jeg ble befalt.
Han var veldig slu.
Vik fra meg, Satan!
Jeg er ikke Satan. Jeg er Cordon Parks.
Vik fra meg, Satan!
- Jeg vil ha en rasjonell forklaring… - Vik fra meg, Satan!
Brian David Mitchell er en grusom pedofil
som rettferdiggjør seg selv gjennom Gud,
og han er i stand til alt.
Jeg tror ikke han var psykisk syk.
Jeg tror han latet som og det funket.
Dommeren utsatte stadig rettssaken.
Hele saken var veldig frustrerende.
Men det ga Elizabeth tid.
Tid til å leges.
- Hallo. - Hei.
Familien min var selvsagt veldig opptatt av
å prøve å hjelpe meg videre
og plukke opp igjen bitene av livet mitt.
Men da jeg kom tilbake, var jeg redd for menn.
Jeg var redd for mange ting,
og jeg hørte fortsatt ingen snakke om
å bli voldtatt eller misbrukt.
Det var ikke en vanlig samtale,
så jeg følte mye skam og forlegenhet rundt det som hadde skjedd,
selv om det ikke var min feil.
Det var lett å tenke: "Jeg burde ha rømt eller noe."
Det er virkelig synd at vi ikke har begge harpene her.
- Ja. - Hvor ofte er vi sammen?
Vil du at jeg skal spille harpe?
Det er din tur til å spille. Det er alltid meg.
- Er det fish og chips? - Ja, det også.
Det var en lykkelig tid da Elizabeth kom hjem,
men det var også vanskelig å komme tilbake til det normale.
Hva er det normale?
Vi gjorde mange ting sammen.
Mamma hjalp meg veldig med å bearbeide det som skjedde.
Men nå er hun klar til å legge det bak seg.
En jul fikk jeg en haug med veldig fine kosedyr,
og du kastet alle i en pose.
Ja, men hvis du spoler litt tilbake,
sa mamma sa jeg ikke kunne gjøre noe før rommet var ryddig.
Du ga meg ikke noe valg.
De tingene som virkelig hjalp mest
var å tilbringe tid med familien min.
Men saken dro ut i årevis.
Det var som om systemet var imot meg.
Det har holdt på i nesten et tiår. Det må ta slutt.
Uansett hva.
Uansett om jeg må sitte i rettsalen hver dag i månedsvis.
Hvis det vil avslutte det, så gjør jeg det.
10. NOVEMBER 2010
Elizabeth Smart ga et modig og sterkt vitneutsagn
om sin grusomme prøvelse.
Jeg ville ikke konfrontere ham.
Men samtidig, hvis han ble løslatt,
ville han garantert gå etter en annen ung jente.
Så da dommen endelig falt,
og han ble funnet skyldig, var det…
Jeg tenkte: "Det var på tide. Takk og lov.
Det er gjort, og jeg kan legge det bak meg nå."
Jeg er glad for å stå foran det amerikanske folk i dag
og gi håp til andre ofre.
Vi kan si vår mening og bli hørt.
Brian David Mitchell ble funnet skyldig i kidnapping
og transport av en mindreårig for seksuelle formål.
Han ble dømt til livstid i fengsel uten prøveløslatelse.
Wanda Barzee erklærte seg skyldig i kidnapping
og transport av en mindreårig for seksuelle formål.
Hun ble dømt til 15 år i fengsel.
Hun ble løslatt i 2018.
Jeg lurte ofte på hvordan livet ville vært om jeg ikke hadde blitt kidnappet.
Jeg hadde alltid drømt om å finne noen som elsket meg,
å finne noen jeg elsket.
Og det gikk i oppfyllelse. Jeg fant noen.
Vi giftet oss, og vi har en familie sammen.
Med tid, begynte jeg å snakke offentlig om det som skjedde.
Jeg følte at det måtte tjene et formål.
Det må bringe noe godt i verden.
Men vi har alle et valg å ta.
Vi har valget mellom å bli i senga med dyna over hodet,
eller å gå videre.
Jeg kan snakke om ting som såret meg
og ting som har vært vanskelig å overvinne.
Vise at overlevende ikke hadde noe å skamme seg over.
De var ikke alene.
Det fantes andre mennesker i verden som har opplevd det
og som forstår.
Med tid, innså jeg at jeg er sterkere enn jeg trodde.
Det tok lang tid.
Jeg har gode dager og dårlige dager.
Men jeg har utviklet et bedre forhold til meg selv.
Min indre stemme har endret seg fra: "Du burde ha gjort det eller det,"
til: "Du kommer deg gjennom dette.
Du kan avslutte dette. Du er sterk. Fortsett."
Du kan overleve alt som kommer din vei.
Elizabeth Smart Foundation fortsetter å strebe etter sosial endring
og forsvare overlevende i kampen mot seksuell vold.
Har du eller noen du kjenner opplevd overgrep,
finner du informasjon på www.wannatalkaboutit.com
Tekst: Cathrine Hvidsten Jenkins