Downloaded from YTS.LT
Official YIFY movies site: YTS.LT
Det jag gillar mest i processen är vår brainstorming.
Okej. Nu löser vi det här.
Var vill ni sitta, allihop? Det här känns bra.
När det börjar är det odefinierat.
Det är som att man får en lerklump,
som man sen bearbetar.
En dag i taget, en minut i taget.
Man blir trött och fastnar i detaljer.
Och man har jämt en känsla av panik att det inte kommer att funka.
Sen tänker man:
"Hur var det nu med lerklumpen? Vi får jobba vidare med den."
Och till slut börjar allt ta form.
Och när allt börjar ta form känns det väldigt spännande.
Tystnad och tagning.
Tagning.
Vad handlade testet om? Mänsklig anatomi?
Det har varit en resa.
Ja, tio år.
Det är en fjärdedel av våra liv,
och en större del av våra skådespelares liv.
Omsluten av mörker.
Det är snart här.
Vad är det?
Demogorgon!
Will!
- Will! - Will!
Säsong ett känns så liten i jämförelse med var vi är nu.
Vi gillar idén av att långsamt göra serien större,
precis som i en filmuppföljare.
Varje avsnitt är sin egen film, tidsmässigt sett.
Antalet sidor vi filmar varje dag,
de komplexa visuella effekterna, stuntarbetet, miljöerna...
Vi trodde aldrig att det skulle bli så här stort.
Det är skrämmande, för...
Det finns serier som folk älskar och avgudar,
och där slutet inte håller.
Och det är ju som att överge serien.
Det får inte finnas nåt olöst. Vi måste avsluta allt.
Men egentligen har inget förändrats sen säsong ett,
eftersom allt handlar om rollfigurerna.
Det är rollfigurerna som alla bryr sig om.
Vad grymt!
Ja. Vi gör om det.
ETT SISTA ÄVENTYR: INSPELNINGEN AV STRANGER THINGS 5
När vi började spela in sista säsongen var finalavsnittet inte klart.
Det var läskigt, för vi ville att det skulle bli rätt.
Det var säsongens viktigaste manus.
Hela avsnittet byggs upp mot: "Elva kommer att ta livet av sig."
Om storyn är att hon kommer att ta livet av sig,
och sen tar hon livet av sig...
Ja.
Det ska nog handla om att hon inte har bestämt sig.
Har hon bestämt sig?
Vi får leka lite med publiken,
för det som funkar i avsnitt sju är: "Herregud...
Tänker hon verkligen göra det här?"
Och det är vad alla kommer att vänta sig.
Vi tror att hon har valt att leva.
- Alltså... - "Vi skojar. Det har hon inte."
"Vi skojar. Det har hon."
Så måste vi nog inte göra.
- Det är så... - Vi måste inte...
- Hur gör vi då? - Vi håller det tvetydigt.
Ända tills...
Nej. Om hon kommer tillbaka och har ett ögonblick med Hopper...
Om hon kommer tillbaka, pratar med Hopper och sitter i bilen,
då känner jag att hon valt att leva.
Nej, inte nödvändigtvis.
Om vi ser de bilderna, då har hon valt att leva.
- Jag är så... - Kör inte med 100 procent-grejen.
- Du har en bild... - Jag är 100 procent.
Vad är alternativ två?
Herregud. Jag vet inte hur vi ska göra.
Ju längre tid det tar, desto mer måste avslutas.
Alla rollfigurer måste få ett avslut, och publiken får större förväntningar.
Hur uppfyller vi förväntningarna och överraskar publiken samtidigt?
Vi är så nära.
Ross och jag ville egentligen inte skriva manus.
Vi ville regissera.
Sen insåg vi att den bästa vägen dit antagligen var att skriva.
Vi fokuserade på vad vi trodde branschen ville ha.
Vi skrev dåligt manus efter dåligt manus. "Varför funkar inte det här?"
Så småningom insåg vi att vi måste lyssna på magkänslan
och skriva det vi själva gillade.
Jag minns när vi fick idén till Stranger Things.
Vi skrev scenen med barnen i källaren, och det gick så lätt.
Jag tänkte: "Vi är nåt på spåren."
Ska vi prata om så gamla minnen? Okej. Då gör vi det.
Vi sitter faktiskt i samma rum och är omgivna av samma möbler...
Det var här bröderna Duffer och jag först träffades för snart tio år sedan.
På den tiden var attityden inom film och tv
att man inte kunde göra en serie om barn om den inte var en barnserie.
- Är du inte klok? - Lyssna på mig.
Du är inte klok.
På den tiden kombinerade man inte skräck- och "bli vuxen"-teman.
Och det regelbrottet kändes nytt.
Vi märkte att han förstod manuset,
och vad Shawn gjorde, vilket var så otroligt,
för han var en respekterad regissör och producent...
Han sa: "Jag litar på er och er vision."
Man kan bara få något svårt att gå i lås
genom att vara övertygad om att det faktiskt kommer att ske.
Det börjar med en person, eller ett par tvillingar,
eller tio personer.
Sen ett rum med författare,
och plötsligt är vi 1 000 personer som säger:
"Gissa vad? Det här omöjliga ska genomföras."
SÄSONG 1
Inför första säsongen visste vi inte om nån skulle gilla serien.
JAG STRÄCKKOLLAR PÅ STRANGER THINGS JAG ÄLSKAR DEN
BARA ETT AVSNITT TILL
Sen förstod vi att många såg klart hela serien direkt.
Folk såg alla avsnitt över en natt. Och sen rullade det på.
Herregud!
Det globala fenomenet är...
Tja, det är surrealistiskt. Det är svårt att ta in.
Stranger Things låg högst på TV-listorna.
Gänget från Hawkins strömmades hela 52 miljarder minuter.
Stephen King älskar serien.
STRANGER THINGS ÄR TOPPEN WINONA RYDER GNISTRAR
Han twittrade om serien och vi har haft mejlkontakt, vilket känns otroligt.
Han var alltid en inspiration. Han är som en gud för oss.
Allt blir större, och förväntningarna växer för varje år.
Det är en älskad serie
och Matt och Ross måste avsluta den.
Det är mycket som står på spel.
MANUSGENOMLÄSNING
Ja, det är massor av folk här.
Vi borde nog ha dödat några av er.
Millie hade rätt.
Vi börjar med avsnitt ett. Vi hinner bara med tre per dag.
De är långa. Nu kör vi.
Du trodde inte att jag skulle klara det.
Jo, men jag tror inte att du klarade det idag.
Påstår du att jag ljuger?
Nej, du misstar dig.
Det gör jag inte alls.
Holly?
Holly? Holly!
Jag ropade på dig.
Förlåt.
- Hämtar du de andra? - Frukost!
Vi ska iscensätta visionen som Matt och Ross har.
Oavsett vad det är,
och hur stort och galet det verkar när man läser det.
Allt börjar med manuset.
EN RANKA SLINGRAR SIG KRING ETT TRÄD
Mitt mål är alltid att iscensätta alla bilder som finns i manus.
Jag försöker alltid använda mig av fotoarkiv från den tiden.
Vi ville ha en kuslig källare och lite Poltergeist-vibbar.
När jag först tänkte på hur Hoppers värld kan se ut...
Han är på en mörk plats och missbrukar en del
när vi först möter honom.
När jag ser tillbaka på det här lyckades vi verkligen med
många av våra idéer.
Jag behöver kuddar till hennes säng, och det är en provisorisk säng.
När man får ett manus med rollfigurer på papper
måste man bygga en värld.
Man börjar med små bitar av information,
och sen fyller vi på med färgpaletter och texturer.
Jag läser alla manus ur ett fanperspektiv, för jag gillar serien.
Och man börjar direkt visualisera saker.
Varje årtionde definieras av en silhuett.
En färg kan ge ett känslomässigt intryck.
Vi kan känna passion eller sorg.
HENRY CREEL - HERR VADÅ
De här skådespelarna är väldigt engagerade.
Det är...
...skrämmande.
Jag vet!
Jag älskar det.
De här manusen är väldigt levande.
Man får direkt en inre bild av hur det kan se ut.
Under den här säsongen har vi mycket att filma.
Tagning.
Vi har 250 inspelningsdagar, men det räcker inte.
När jag får ett manus från bröderna läser jag först själva berättelsen.
Sen delar jag upp allt i olika element.
Alltså: rekvisita, kulissarbete, tid på dagen, stuntteam, skådespelare.
Jag har koll på hela filmteamet
och alla skådespelare, som en bordercollie.
Det är så min hjärna fungerar.
Vad är skillnaden på säsong ett och säsong fem?
Ungefär 180 dagar.
Välkommen tillbaka.
Hej. När satt vi sist i ett rum tillsammans?
När vi skriver
försöker vi att ha produktionen i åtanke.
Men man gör sitt bästa för att lägga lite av det åt sidan
och inte oroa sig för hur kämpigt det kommer att bli att utföra.
Annars skulle vi inte skriva nåt alls.
Vi trodde aldrig att säsong fem skulle bli så enormt stor.
Vi har 12 scener fyllda med kulisser.
Och otaliga inspelningsplatser.
Det är enormt.
Enormt!
De flesta filmer är hälften så stora som ett Stranger Things-avsnitt.
Men under arbetet med en film, har man mycket mer tid att förbereda.
Här lägger vi ut rälsen när tåget redan kör.
Vi gör något otroligt speciellt i en tid då vår bransch förändras.
Det är en möjlighet vi kanske aldrig får igen.
Filmer var en stor del av vår barndom.
Vi var väldigt unga när vi bestämde oss för att satsa på det här.
Det visuella uttrycket var viktigt.
Vi drogs tidigt till Tim Burton.
Han har en så personlig stil.
För oss kändes det som magi.
Filmer som Batman, Beetlejuice och Edward Scissorhands...
Vi älskar de här historierna om det vanliga och det extraordinära.
Vi hade en fin barndom, men allt var ganska tryggt och säkert.
Vi levde i en bubbla i North Carolina.
Spielberg var alltid närvarande.
Hans filmer lät oss åka på resor och äventyr.
- Riktiga platser, fiktiva platser... - Ja, allt.
På temat film tänker jag på pappa.
Varje helg gick vi på bio med honom.
Vi var nio år gamla när våra föräldrar gav oss en Hi8 videokamera i julklapp.
De insåg nog inte att det skulle bli
den bästa julklappen de någonsin gett oss.
Under sommaren efter fjärde klass
bestämde vi att vi skulle spela in en film
med vår bästa vän, Tristan, som bodde granne med oss.
Vi gjorde ett utkast till handling, och sen började vi filma.
Vi kunde inte klippa filmen, så vi fick stoppa och starta kameran.
Mot striden!
Vi lärde oss hur man bäst rör på kameran.
Vi började att utvecklas som filmskapare.
Sam Raimi, John Woo och Shyamalan...
Vi tillbringade lång tid med att lista ut deras stil,
och vi lärde oss filmskapande genom deras ögon.
Nu blir det Evil Dead.
- Och pang! - Holly!
In med er. Kom in!
Om ni inte måste gå in, gå inte in.
"Del ett: Infiltrationen.
Vi ser en ammunitionspåse som slår emot ett automatgevär.
Hopper gör sig redo i Squawks källare,
där resten av gänget förbereder infiltrationen."
Kul att ses!
- Det här är en stor scen för alla. - Ja.
- Det är en homerun. - Säsongens första scen.
- Är det kartan över Hawkins? - Ja.
- Toppen. Den här kulissen är grym. - Ja.
Kanske, Noah... När du laddar batterierna...
Ni har gjort det här ofta.
Ni har gjort det i ett år. Ni kan det här. Men ni är inte avslappnade.
Charlie, om du ser bort mot mig, så funkar det.
Sändaren är på! En sån?
- Ja. - Toppen. Gör så.
Sen kör vi Steadicam därifrån och hit.
Visst, det är inte jordens mest spännande första scen.
- Det är bra för en första... - Som uppvärmning.
- Du vill inte ha en monolog. - Nej.
Gå till era platser.
Ring på klockan.
- Bilden är redo. - Tagning ett, klappa.
Vi har inte testat nåt.
Det lär skita sig.
Tagning!
Tack.
- Lycka till. - Sändaren är på.
Sändaren är på.
Harrington, sändaren är på. Har du signal?
Okej, vi bryter.
Vad gör Maya där?
Jag klipper.
- Vad? - Kom vi sent till Maya?
- Låt henne vara distraherad. - Hon gör...
Hon säger "skit också" och trycker på knappen.
- Då funkar det. - Vill du lämna en lapp?
- Jag ropar. - Matt ska ropa.
Maya? Mer tid behövs, så kan du justera nåt i början, och sen...
- Det är en bra idé. - Ja.
- Okej. Nu kör vi. - Jag hänger bara här.
Är du redo, Nikolai?
Okej. Kameran är redo. Tagning!
Sändaren är på.
Harrington, har du signal? Sändaren är på.
- Såja. - Bryt där.
- Bryt. - Vi bryter.
- Bra. Det kändes rätt. - Det var grymt. Där satt den.
Det finns en sorts elektrisk kraft mellan oss.
Vi samspelar riktigt bra.
Okej. Ge mig paraplyerna.
- Nej! Dubbel! - Jag älskar dig.
Första säsongen kändes det inte som skådespeleri.
Det var bara riktiga barn och riktiga interaktioner.
Vi var galna barn, och definitivt udda. Vi sade vad som helst.
Alltså, tio år?
Den sortens kemi kan man inte fejka.
Tystnad och tagning!
- Jag gillar båda. - Det står Stranger Things.
- Titta där. - Coolt.
Det är ens utvalda familj.
Det finns en djup kärlek där, och beundran och vänskap.
Det känns som en familj. Det är en kliché, men det gör det.
Lucas, vi spanar från vår vanliga plats.
Mike och gänget måste nån gång lägga undan leksakerna och växa upp.
Ett, två, tre. Vecna ska dö.
Vecna ska dö!
Det har varit lättare att hålla fast vid barndomen lite längre,
och det blir en sorts väckarklocka.
Minns du första säsongen?
Mycket tydligt.
- Minns du inte mycket? - Jag var inte där.
- Visst ja. - Jo, det var du.
- I typ en dag. - Säsong ett kändes som...
Jag minns att när du kom in sa vi: "Noah är här!"
- Oj! Den berömda killen! - Den sällsynte Schnapp.
Vi ska använda effekter där. De vill ha...
Will är hjärtat i säsong fem.
Efter säsong två hade vi bromsat hans handling lite.
Han hade inte fått utvecklas på samma sätt som de andra rollfigurerna.
Det blir perfekt.
- Det är så kladdigt. - Jättekladdigt.
Vi försöker matcha det här med de tidigare säsongerna.
När vi kommer till trädet...
- Det är vad du skulle ha gjort... - Ja.
- Då, år 2015. - Ja.
Du ligger här och darrar...
Spänn käken och armarna.
Bröderna Duffer lyssnar och samarbetar med oss,
och det har pågått sen jag var tio år.
Det är rätt chockerande.
SÄSONG 1
Det har känts coolt att få ta på sig regissörskorna.
Vad tycker Noah? "Du får bestämma."
"Okej, jag antar att ni litar på mig."
Det är en skön känsla.
Sätt dig upp och ta tag...
Så ja. Ja.
- Okej. - Känns det bra?
Ja. Tack.
Då så.
Bra. Kameran är redo.
Det var jättebra.
Det var perfekt.
Vad coolt!
Det tog lång tid att rollbesätta barnen.
Tagning.
Det var spännande att provspela.
Du måste prova den här.
Vad tycker du?
Fin.
Hon kan alltså få saker att flyga, slå i dörrar,
prata med Will i andra dimensioner, men hon vet inte var porten är?
Det är skitsnack!
- Hon är ingen knäppis. - Jo, och ett missfoster.
- Fan ta dig! - Sluta!
- Jag är så trött på det här. - Håll tyst, Dustin.
Håll tyst själv!
Ni måste sluta bråka!
Vi träffade flera hundra barn.
Jag minns inte hur många.
- Och sen... - Fler än tusen.
Och sen hittade vi rätt.
Det fanns inga andra som kunde spela de här rollerna.
Dustin var inte Dustin förrän vi hittade Gaten.
Hon kan säkert få den här att flyga.
Koncentrera dig, okej?
Okej, en gång till.
De fick rollerna när de var väldigt unga, och sen blev de vänner.
Vi kunde skriva manusen för dem
och de gav inspiration åt rollfigurerna.
Jag har kört här i så många år.
Jag åkte bil här innan jag kunde köra, så jag började när jag var tio.
Och nu fyller jag 20 år.
Att veta att det inte fortsätter...
Det känns konstigt.
EXTERIÖR: SOPTIPP
INSPELNINGSDAGAR
Var i sekvensen syns Millie?
Först är vi här, och sen vidare till...
Till den andra, och sen klipper vi till...
- Och sen till Millie. - Okej.
Tystnad och tagning!
- Såja. - Gick det bra?
- Det var grymt. - Vi borde ha filmat.
Där satt den.
Mina ben!
Det där gör jag aldrig om.
Gårdagen sög.
Okej, vi gör det igen. Nu kör vi.
Hon ser orolig ut, snarare än aggressiv.
Jag kan prata med henne.
- Hur kändes det? - Bra.
- Det kändes inte snabbare. - Okej.
Bra. Det kändes bra.
Millie, du ser livrädd ut när du går ner.
Bara så att du vet.
Okej. Det var vad jag ville säga.
Jag är hälften så gammal. Jag är 20 och de har fyllt 40.
Och ändå kommer vi jättebra överens.
Vi är inte menade att vara vänner, men det är vi.
Vi är bundna till varandra för alltid.
Tagning!
Ja! Så där ja!
Ja!
I början av säsong ett, var Elva så sårbar och rädd och...
Hon visste inte vad kärlek var, eller vänskap.
Pappa!
I säsong fem vet hon vad kärlek är,
hon vet vad ilska är och vad hon har för känslor.
Hon vet vem hon är.
Hon har många vänskaper och många kärlekar och jag tror...
...att lära sig hur man är människa på fem säsonger, det har varit...
Ja, den största utvecklingen av alla.
Nästa gång du är rädd behöver du kanske inte Herr Vadå.
Det kanske räcker med Hjältemodiga Holly.
Hon skyddar dig. Jag lovar.
- Är jag... - Nåt sånt?
- Jag älskar den scenen. - Ja, det är fint.
Det är nästan som att prata med en yngre version av sig själv.
- Ja. - Ja. Det är jättefint.
- Hope, du ska sitta här. - Sitter jag ner?
I high school var vi väldigt blyga och hade få vänner...
DUFFERBRÖDERNAS DRAMALÄRARE
...men Hope såg direkt något i oss, trots att vi var så unga.
Förutom att vara en underbar dramalärare,
så gav hon oss också mycket självförtroende.
Jag vet inte om vi hade överlevt high school utan henne.
Är rektorn här?
Hope, när ni har möten, då är väl inte rektorn med?
Nej. Fast om det gäller psykisk hälsa...
- Ja. - Vi skulle prata enskilt först.
- Men inte på 80-talet. - Nej.
Hon var en stor inspiration för oss,
och det var fantastiskt att få ha med henne i serien.
Till och med i high school
var de mer orädda och mer omtänksamma än sina jämnåriga.
Pojkarna var medvetna om
hur mycket de inte visste och hur mycket de måste lära sig,
och de var aldrig rädda att misslyckas, så de utmanade sig själva.
De här pojkarna är inte nykläckta. De har jobbat hårt i 40 år.
De hade föräldrar som köpte en kamera åt tredjeklassare.
För att få en guldstjärna, vad ska ni vara då?
- Tysta! - Tysta!
Bra jobbat.
Säg "tyst" åt personen bredvid, och ställ er på ett led.
- Har ni sett serien? - Ja. Jag har sett allt.
- Jag älskar den. - Jag är mitt i säsong två.
Den är jättebra.
De älskar att jobba med barn.
Det matchar deras energi.
De minns hur det var när ens fantasi kunde
föra en långt bort och skapa allt möjligt.
De är som våra rollfigurer i källaren.
De är fantastiska filmskapare eftersom de känner förundran.
Sen går ni till toan. Och det blir till scenen vi filmade förut.
- Vad? Har ni byggt två toaletter? - Ja.
Det är ju galet!
Kameran rullar.
Vi hade en idé om att våra rollfigurer skulle lämna sin barndom bakom sig.
Sen skulle de lämna över
till nästa generation, alltså till Holly och hennes vänner.
Det är intressant. Holly fanns ju alltid där, men...
Ingen såg henne egentligen.
"Del två: Holly Wheelers försvinnande."
Vi är i familjen Wheelers hus, där en Demo vrålar på Holly ur sprickan.
Holly väntar inte på att den ska närma sig.
Hon släpper sitt halsband och springer.
Okej. Tystnad och tagning.
Du är som Speedy Gonzales.
Vad?
Du är... Vet du vem Speedy Gonzales är?
Det här är så deprimerande. Okej.
- Känner du dig gammal? - Ja.
Tystnad och tagning, Nell.
- Vad hände? - Vad är det?
Varför är du så smutsig?
Holly.
Kameran rullar.
Tagning.
Mamma!
Mammorna i 80-talsfilmerna var inte bara "en mamma".
Titta på Sigourney Weaver.
Och på Linda Hamilton i Terminator. Hon var en grym mamma.
- Mamma! - Det var bara en mardröm, hjärtat.
- Det är ingen mardröm. - Okej, bryt. Det var toppen.
I säsong ett är hon mamman.
Och sen börjar hon utvecklas.
Att bli en actionhjälte känns naturligt för mig.
Det är nog allt jag velat göra.
Bryt.
Det kändes bra.
- Mamma! - Nej, mamma!
- Kom igen! - Upp.
- Spring! - Spring!
Hon skulle väl ditåt?
Säg bara "stanna där".
- Stanna där. - Stanna där.
Holly, stanna där!
Tror du att du har en chans mot monstret?
Ja, för fan.
- Jag ska rädda ditt liv. - Ja. Tack, mamma.
Det är vad mammor gör.
Din mammas blod hamnar...
...i ansiktet på dig.
Förlåt, det är inte roligt. Och sen...
Ja, så är det. Sen vänder det sig mot dig.
Och du är så rädd att du inte kan röra dig.
Och det är slutet på scenen.
Vi ville alltid ha med en attack på familjen Wheelers hus,
och vi har väntat i sju år.
Vad skulle Karen göra om hon mötte en demogorgon?
Hon är lik Nancy på många sätt.
Vi ville se den vilda kraften släppas lös.
Tystnad och tagning!
Spring, hjärtat. Spring!
Mamma!
- Tajmingen var bra... - Bryt!
- Bryt. - Jag vet.
Tajmingen var bättre.
- Den var bättre, va? - Mycket bättre.
Det känns tillfredsställande.
- Men vi verkar skada våra skådespelare. - Ja, precis.
Jag älskar det.
Ingen lär tänka på det, men det har effekt.
Publiken känner av när man klipper ofta.
Okej. Tystnad. Ring på klockan, tack.
Jag älskar att bröderna Duffer skrev det här åt mig.
De kunde ha skrivit: "Hon skriker, springer iväg och gömmer sig."
Men hon är klädd i ett vått nattlinne och kämpar emot.
Hon förvandlas till en krigare.
Lämna min dotter i fred!
Nej, mamma!
- Då bryter vi. - Bryt.
- Det var så bra. - Hon är grym.
De har alltid med starka kvinnor i sina manus.
Jag har alltid älskat de scener jag fått.
Akta dig, Phil. Hon kanske är ute efter ditt jobb.
Det handlar mycket om ens kroppshållning och hur man ser ut...
Dra åt helvete!
Det är kul.
Det är mer spännande än att bara sitta och prata.
Det är också bra,
men man rör sig och det känns kinetiskt.
Jag kommer.
Det kan inte vara Mad Max.
Nej, tjejer spelar inte tv-spel.
När jag var yngre förstod jag inte vikten av
att spela en kvinnlig rollfigur i en serie...
...som är så här stor.
Nu när jag har lite mer perspektiv,
då kan jag se att Max är en bra förebild för tjejer.
Sätt på den här först, lägg den där närmare,
och lägg den där så att han verkar ha...
Visst ja.
- För han... han blir spetsad, va? - Ja. Såg du pre-vis-versionen?
- Där fick han den upp genom ryggen. - Det var det jag såg.
De sa: "Så blir det nog inte. Då skulle hon dö."
Ja, precis.
- Det ser bättre ut. - Jag överlever.
Så där.
Vill du ta en snabb bild?
- Herregud, vad hemskt. - Skräcken!
Ja, titta.
- Hur mycket Demo-blod vill vi ha? - En hel del.
De spårar Demo i Upp och ner med hjälp av blodet.
Just det.
På många sätt är serien en hyllning till vår barndom.
Vi gillar att unga barn tittar på det här
och känner att det är på gränsen till vad de borde se.
Jag vet inte vad jag ska göra... Jag ska inte röra något, va?
- Det ser fint ut. - Jag råkade ut för en liten olycka.
Och här... Lägg ditt knä här...
- Så här? - Ja. Och din fot här.
Vi ska se dina fötter, sedan telefonen, sen din hand.
Ursäkta. Kan jag röra vid din fot och ditt knä?
- Ja. - Så där.
Och sen lägger vi till vatten och blod. Kom igen.
Det ser bra ut.
- Hur överlevde jag det här? - Nej, alltså... Du borde vara död.
- Det är ett mirakel. - Är det för mycket? Det...
Är det för mycket?
Både serien och arbetet med serien... Det passar nog inte alla.
Det är inget typiskt tv-program, och det är galet mycket arbete.
Men det lockar hit folk som vill jobba på högsta möjliga nivå.
Har ni en minut för Amy?
Absolut.
Kali... Utan att veta slutet, så bör hon kännas kraftfull.
- Hon kommer att bli skjuten. - Okej.
Det är en viktig del i handlingen.
Jag antar att hon blir skjuten i magen?
Ja.
Skottet kommer att döda henne.
Okej.
- Förlåt. Det var en spoiler. - Nej...
Vi känner ju till slutet. Allt är planerat.
Jag måste bara...
Jag måste skriva det.
Och nu har vi ont om tid.
Ja.
Jag brukade jobba sju dagar i veckan, men jag fixar inte det längre.
- Jag har två barn nu, och jag... - Ja.
Har ni barn?
- Ja, men de har fyllt 40. - De är 40 nu. Ja, men du minns. Eller hur?
Jag jobbade när de var små.
Och du vet, jag menar...
- Det är en tuff karriär om man har barn. - Ja, det är jättetufft.
Eftersom det är så... svårt,
och kan kännas så slitigt ibland,
så måste man gilla utmaningar.
Alla älskar utmaningar, och vi delade ut en hel del.
- Förlåt. Jag har inte ens... - Det är okej.
Vi har en backlot.
Vi har ännu en backlot.
- Det är ingen stor grej. - Det är så grymt.
- Det är helcoolt. - Ja, galet.
MAC-Z är vår första backlot.
Det är så häftigt.
Jag har alltid velat filma på en backlot.
Jag med. Jag har alltid velat bygga en.
Ja, det här blir bra.
Jag minns när vi var barn och såg en i Wilmington,
där de filmade The Crow, och det var så häftigt.
I början av serien kände vi oss som barn.
Vi byggde familjen Wheelers hus och sa: "Tänk att vi får göra det här."
Men när man tänker på en enorm backlot...
Det hör liksom till en riktigt stor serie.
Vi återskapade Hawkins centrum
där MAC-Z kommer att finnas.
Det tog en evighet att bygga. Verkligen en evighet.
JUNI 2023
Vi visste på ett tidigt stadium att säsongen skulle delas i två sektioner.
Vi ville stegra spänningen innan uppehållet,
för vi visste att publiken skulle behöva vänta på nästa avsnitt.
Men det blev ännu större och mer komplicerat än vi hade trott.
Det är ingen tvekan om att MAC-Z-sekvensen är den största
och svåraste sekvensen vi gjort.
Och den är ett bra exempel på hur olika filmteam kan samarbeta.
Till stor hjälp är att vi har ett etablerat samarbete sedan länge,
så det finns mycket tillit där.
De kommer inte till oss med problem, utan de säger: "Vår lösning vore det här."
- Hör ni mig? - Ja.
Vi har en justerad version av scenen här.
Nu spelar jag upp den.
När Demo kommer in och attackerar,
ville vi göra allt i en tagning.
Känslan är att man är hos rollfigurerna, och för dem finns det ingen utväg.
Vi ville inte klippa eller ge publiken andningsutrymme.
Oj. Ja.
Ja.
Det var coolt.
Helgrymt. Ja.
Riktigt coolt.
Det här blir ju lätt. Eller hur, Peter?
Inga problem.
Är allt bra, Nel?
Okej, nu ska vi filma det här med linor.
Med linor.
Hiro måste ge de här sekvenserna liv.
En Demogorgon kan vi få att göra vad som helst
eftersom den är animerad,
men med riktiga människor blir det mycket mer komplicerat.
Redo, och kör!
Det viktigaste för bröderna var den oklippta tagningen.
Det var vad vi fokuserade på först.
Våra förberedelser här tar minst sex veckor.
Att få ihop allt är som ett pussel.
Jag hoppas att det funkar. Jag längtar efter att se scenen.
Jag hoppas att allt funkar.
Redo, och kör!
En så här enorm actionsekvens
kunde lätt ha genomförts med visuella effekter,
men bröderna Duffer vill jobba praktiskt.
"Vi vill se det i verkligheten, inte datorgenererat."
Kör!
Stopp!
FÖRFATTARNAS RUM
Det är en större diskussion om vi ser vidare, alltså bortom...
Bortom rollfigurernas historia finns seriens historia.
Serien handlar om att livet är smärtsamt, men att man kan klara av det.
Men det handlar inte bara om att klara av svårigheter.
Nej, för äventyr kan också vara kul.
Ja, och det är vad folk inte förstår när vi inte dödar folk.
Vi säger jämt: "Vi måste behålla det roliga,
för annars är det inte samma serie."
Eller... annars blir det bara deprimerande.
Och därför tror jag att Elva...
Jag vet att vi pratade om traumat hon upplevt,
och jag tror att vi måste gå bortom det.
Jag har alltid tänkt att hon representerar magi.
- Därför måste hon försvinna. - Ja.
Hon måste försvinna så att de kan utvecklas.
Dörren till Narnia stängs för en själv,
men sedan kommer några andra barn att hitta en dörr till Narnia.
Men själv kan man inte återvända.
Man förlorar inte den delen, men man måste utvecklas...
- Ja. - ...och sen gå vidare.
Serien är så enormt stor
och det är så många manussidor som måste filmas
att Ross och jag inte kan regissera allt.
Det är omöjligt. Och det insåg vi i första säsongen.
Antingen behövde vi komprimera manusarbetet,
och dra ner på kvaliteten om vi skulle regissera allt,
eller så fick vi ta in gästregissörer.
Och nåt galet hände...
Shawn Levy, som är en etablerad och framgångsrik regissör
och som då var vår producent, han erbjöd sig.
Han gillade manusen och ville regissera.
Nu filmar vi det här. Jag klipper innan närbilden, Bobby.
Sedan dess har vi haft gästregissörer under varje säsong.
- Nick? A-kamera-Nick? - Ja.
Där är du. Jag tänkte på att...
För oss är Frank Darabont en hjälte.
Han har regisserat flera av mina absoluta favoritfilmer.
Nyckeln till frihet, Den gröna milen, The Mist.
Vi tog risken, trots att vi skämdes, att mejla honom och fråga:
"Ingen press, men finns det någon chans...
Alltså, det gör du nog inte, men skulle du möjligtvis vilja regissera?"
Varför inte?
Vi älskar ju serien.
Serien påminner om filmer som jag växte upp med och älskade.
Tagning.
Nästan allt som syns i serien finns där fysiskt under inspelning.
Det är ett traditionellt sätt att arbeta på.
Du vill inte skada honom eller slåss med honom.
Det du försöker göra är att övertala honom.
För tusan!
Att bygga kulisserna
och skapa en fysisk miljö åt filmarbetarna och skådespelarna...
Det gör stor skillnad. Men det är ambitiöst.
Och Matt och Ross skriver inte enkla scener.
Tagning!
Varje scen har olika lager av komplikationer.
Utmärkt. En till.
Det gör serien speciell,
men det gör också serien
väldigt utmanande att filma, varje dag.
Luta dig.
Och...
Öppna upp.
När du vänder dig mot henne, då vänder du din axel också.
Ja.
Okej.
Ljudet är redo.
Sadie.
Okej, det ser bra ut. Fortsätt.
Såja. Det såg riktigt bra ut.
Det här är ett tidigt Orson Welles-trick.
De gjorde så i Citizen Kane, där de rörde sig genom en neonskylt,
och neonskylten togs bokstavligen isär
när kameran passerade igenom.
Det var innovativt på den tiden.
- Det är ett trolleritrick. - Ja.
Vad händer i Avgrunden?
Jag känner att det finns ett löfte om nån sorts strid...
...där.
Men hur gör vi det?
Det som är coolt är jättemonstret.
Det är det nya.
Vi har ett testklipp här.
Om tonåringarna och Will och resten
ska möta den här enorma hjärnruskaren,
då måste de stå på utsidan när den blir levande.
Helst ska den stå upp som en stor spindel,
så att den kan jaga.
En sorts jakt, alltså.
Hur kan en sådan jakt se ut?
Den hinner ikapp dem direkt.
Alla barnen och Mike har sagt, och de har nog rätt...
De vill delta i striden.
Och Finn säger:
"Ge mig ingen ljusstake, snälla."
Det är rättvist.
Han vill ha en pistol, och jag sa bara: "Nej."
Nej.
Ska alla vara inuti bröstkorgen? Som...
Ja, det tror jag.
Även om monstren attackerar, spring in i bröstkorgen.
Få ut barnen.
Det finns en version där... Tonåringarna stannar utanför.
De har vapen.
De måste slåss mot Demos eller vad det nu är som kommer, och sen:
"Hämta barnen."
- Det måste finnas monster i Avgrunden. - Ja.
Det måste finnas Demo, fladdermöss... Eller en hund... något i alla fall.
Det vore galet om det inte finns nåt där.
I MAC-Z är det galet...
Det är galet, och allt stegras mot en höjdpunkt eftersom...
- Sex Demos attackerar samtidigt. - Ja, det är mycket.
Jag känner nog...
Publiken kan blir trötta på Demo.
Det vore rimligt.
Det kan kännas utmattande. Det är ju galet.
Det är mycket.
- Hej! - Läget?
Hur är läget?
Finnster sa att du är grym i den här scenen.
Han är grym. Hur mår ni?
Vi mår bra. Och du?
- Är det lugnt? - Det är bra vibbar.
Bra vibbar... Slåss du mot nån Demo?
- Ja. Hur går det med manuset? - Bra.
- Det blir grymt. - Ja?
Bra grejer. Rätt episkt.
- Ska jag springa igen? - Ja, definitivt.
- När du svettas ska jag påminna dig. - Äsch. Jag har tränat.
- Du får damm i ansiktet. - Jaså?
- Det blir intensivt. - Det låter grymt.
Är det så här vi gör?
Är lektionen igång?
- Vart ska du, Ross? - Vart som helst.
- Det funkar. - Vänta, var...
Vi ska bara gå igenom de viktigaste sektionerna.
Vi tänker att de delar på sig. Det finns två lag och de delar på sig.
Gänget stoppar Avgrunden från att komma ner,
och nålen sticks igenom.
Problemet är att senare
ser vi undersidan av Avgrunden, det vi inte sett innan.
Alla rötter och sånt under jorden, och alla dessa...
Det är som ett membran.
Så utmaningen är hur vi...
Vi måste visa att rotsystemet kopplas samman och rör sig,
och att det finns en spricka ovanför.
Så vi har Avgrunden med berg och flytande stenblock,
och en version av Avgrunden i Upp och ner med berg och flytande stenblock.
Precis.
- Och så himlen i Upp och ner. - Ja.
Så om man tar sig genom molnen i Upp och ner,
då når man upp- och nervända stenblock.
Ja. Och när Avgrunden rör sig, så rör sig stenblocken också.
- Och sen kommer den sista striden. - Ja.
Det fanns en till strid som vi gjorde oss av med.
Det här är... Vi har helikopterexplosionen också.
Men det... I den sista striden
slåss de mot hjärnruskaren och Vecna inuti bröstkorgen.
Vi drog ner lite på galenskaperna.
Och det förändras säkert uder tiden vi skriver klart.
Okej. Oj.
Tack.
Jag vet faktiskt inte om jag måste ringa i varningsklockan.
Antalet inspelningsdagar som det här verkar kräva enligt mötet...
Jag tycker likadant.
Vet du om det är dags för varningsklockan? Jag hinner inte bli klar med kulisserna.
Vi måste börja bygga 3 juni
för att Smärtans träd ska vara klart i november.
- Det är en kuliss som är en varelse. - Ja.
- Och den måste röra sig. - Jag vet.
Och nu har de ett helt nytt koncept av hur golvet är,
hur rötterna ser ut, och att det är ett sorts membran.
Måste vi ta hänsyn till det när vi bygger den här konstruktionen?
Djävulen finns i scenografin här. När vi får manuset lär det vara...
Det lär vara 70 % av hittills okänt material.
Ja, precis.
Varför måste de vara i öknen?
För att de springer igenom hela grottsystemet.
Henry jagar dem.
De springer ut genom den övre utgången och ner i öknen.
Och sen har jag ingen jävla aning.
Vi får inget slutmanus i tid,
så vi får hela tiden be dem om direkt information.
Ja. Vi får bara lösa det.
Och det måste bli fantastiskt.
Eller hur? Vi får inte glömma den delen.
Ja, finalavsnittet får inte se ut som skit.
Det är därför... Det är inte...
Och vi har aldrig tagit genvägar i den här serien.
Ingen säger: "Det är säkert bra nog."
Det får vi aldrig höra.
Och det vill vi inte heller.
Vi hörde just den muntliga pitchen för avsnitt åtta.
Dagens huvudämne
är interiören av Smärtans Träd, i Avgrunden.
Det är en stor kuliss. 40 meter lång och 24 meter bred.
Där finns köttiga inälvor
med utstickande skelettdelar och senig bindväv
och rankor med tjocka, svarta ådror.
Det är rätt udda.
Vi är inuti bröstkorgen på det här monstret.
Det är som... Vem är killen med en näsa som växer?
- Pinocchio. - Pinocchio.
Det är som när Pinocchio blir svald av valen.
Nu har vi 16 veckor på oss att bygga.
Nu har vi chansen att få mer utrymme.
Materialet i avsnitt åtta lär inte få plats
om vi inte demolerar gamla kulisser.
Det är definitivt utmanande.
Jag började under säsong två. Och säsong två växte och blev större.
Säsong tre och säsong fyra blev ännu större.
Man måste utvecklas med showen.
Alltså: "Bygg ett kontor som smälter."
Jag vet inte vad jag ska säga.
- Det ser fint ut. - Det här är den senaste.
- Det här är vad jag tänkte mig. - Det ser bra ut.
- Det här är bäst hittills. - Ja.
Det är...
- Och att det ingår brunt... - Ja, färgerna gråter.
Och det som finns under ytan läcker ut också.
- Det gillar jag. - Det ser fint ut.
Vad är allt det här?
Det är ett skulpterat skum och tre olika tjocklekar av skumplast.
- Det här är en riktig... - Jag tänkte väl det.
Sen klistrar vi ihop det med gummisprej, och målar det.
- Det är ett projekt. - Det är typ 12 steg.
Det kommer att bli jävl... Ja.
Det här är vad vi har tänkt oss för övervåningen
när Jonathan och Nancy hamnar i den mer dramatiskt smälta delen.
De är runt hörnet.
Det här är ganska smält.
Vi fick idén eftersom Jonathan och Nancy behövde prata.
Vi behövde sätta dem i en situation
där de trodde att de skulle dö,
och då forcerar det fram en känslosam diskussion.
De fysiska insatserna är så höga att de känslomässiga också ökar.
Sen jobbade vi baklänges därifrån.
Vårlovet...
...som du tillbringade i Lenora...
Jag hade inte behövt jobba då.
Jag behövde tid för mig själv.
Det här är en översvämning, och vi bygger
i stort sett en 30-tums...
Man kan fylla den så mycket som den behöver fyllas.
Vi gör det praktiskt.
En digital version vore inte billig.
Det är nästan omöjligt.
- Vi får skapa en översvämning. - Det blir minnesvärt.
- Hur galet det än är. - Ja. Det blir grymt.
- Sean lär drömma mardrömmar. - Jag vill inte vara där när vi filmar.
- Det är en fin scen. - Det blir bra.
Ja.
När jag läste det manuset
kom folk förbi och sa: "Har du läst det än?"
Det var som om de visste...
Det är inte så att bröderna Duffer vill ge oss allt värre utmaningar.
Utmaningarna betyder nog att de litar på oss.
Om de inte litade på oss, skulle vi inte ha ett smältande rum.
Det rinnner ner längs väggen och droppar.
- Okej. - Gravitation.
- Upp. - Gå ner på knä först.
- Okej. - Ja.
Det är tur att alla våra avdelningar samarbetar så bra.
Sminkteamet och kostymavdelningen samlades jämt och sa:
"Vad har du? Det här är vad jag har."
"Funkar det ihop? Tillhör de samma familj?"
Vi kunde ha gjort helt egna saker,
men då hade det inte blivit lika fint.
- Hej, gänget. - Hej.
- Det ser bra ut. - Jättebra.
Tack.
Oj, ni ser hemska ut. Har ni målat ett hus?
Herregud. Okej.
Amy, är det här din plan för när de...
Ja, jag vill fråga om det. Är det för mycket?
Det här kan vara när de städar upp på Squawk.
Nej, de måste nog se kletiga ut.
Utmaningen är att när Shawn filmar scenen...
- Ja. - Jag vet.
...hur mycket...
Under den känslomässiga dialogen,
ska Natalia se ut så där då?
- Ja, faktiskt. - Vi ska repa. Kom ner...
- Matt, vi måste... - Okej.
Kan ni titta på varandra?
Okej.
Det är svårt att göra det här baklänges.
Det viktiga här är
att publiken bryr sig om rollfigurerna, och inte lika mycket om spektaklet.
Men det slutliga målet är att de två ska krocka.
Max känsla och max spektakel i en ordentlig krock.
ÄT INTE
EXTERIÖR HAWKINS LABB - TAKET
Det fina i vårt jobb som skulptörer
är att vi får använda båda sidor av hjärnan.
Vi gör de supereleganta linjerna
och skapar en vacker visuell kontrast,
men vi införlivar också
struktur och praktiska element som rör sig.
Det finns syfte, avsikt och liv i allt som vi skapar.
Vi jobbar på många serier där
skulptörernas enda uppdrag är en grotta.
Men ser man Stranger Things, då tänker man:
"De skulpterar faktiskt coola saker. Jag vill vara en del av det."
Mitt mål är att ha rest alla 12 kolumnerna i slutet av juli.
Det här är Seans val för den yttre texturen.
Ju större och djärvare, desto bättre.
Det ska nästan se ut som fjällen på en drake.
För mig känns glada rollfigurer obekväma att spela.
Man måste känna empati för sina rollfigurer
och man måste kunna känna för dem
för att kunna kämpa för dem
om man ska kunna spela dem.
Och om man verkligen går på djupet,
då hittar man guld där.
- Vi har fått sällskap. Hur mår du? - Jag mår bra.
Ja. Vad tycker du?
- Den är toppen. - Ja.
Den är verkligen formbar. Den är toppen.
Ja.
Får jag se några uttryck?
Ja.
- Ja. - Herregud.
Det är perfekt. Du är fortfarande Vecna. Vecna 2.0.
- Hur känns det, Jamie? - Bra.
Och det känns likadant. Jag vet hur mycket jag måste...
- I rörelsen. - ...plocka fram. Ja.
Det är vackert, Barrie. Kan vi få några fina närbilder?
Vi har satt glans på det mesta,
men vi försöker behålla den kolsvarta färgen matt.
En del hudområden är lite mer brända, och vi har lite mer färskt blod där...
Ja, det är fint.
Jag funderade en del igår.
Det intressanta här är
att i tankarna så har han rest hem.
Han kunde ha åkt var som helst. Det är ett val.
- Ja. - Han har valt att åka hem.
Och han bor i samma hus. Det är nästan som om det blir...
...en perfekt vision av vad han ville, och vad det aldrig var...
- Det är bra. - Och det gör det mänskligt.
Ja. Och hur du ville att din pappa skulle vara, och... Ja.
Ja. Och de här är mina... Och jag hade inga vänner.
- Det var bara Patty som var snäll mot mig. - Ja.
Det är toppen. Det är bra... Jag älskar det.
Det är väl verkligheten? Det känns mer... verkligt.
- Och sorgligt. - Och sorgligt.
Och då finns det ett syfte, vilket känns fint.
Under säsong fyra, när Vecna dök upp som vårt monster
bad bröderna mig om att utforma varelsen.
Vi gick nog igenom hundra olika versioner.
Allt ifrån en person som var klädd och bar mantel,
till en riktigt sjuk person.
Till sist fick rankorna symbolisera hans egen sjukdom,
och då hamnade vi rätt.
I MAC-Z, i avsnitt fyra, hela den sekvensen
där Vecna kommer ut genom porten, lär bli ikonisk.
Bröderna Duffer gillar uttrycksfulla kamerarörelser.
Det finns knappt någon scen utan ambitiösa
eller utmanande element som måste lösas i förväg.
Vi vill ha kameran nära rollfigurerna
för att behålla en känsla av intimitet.
Vi håller oss ungefär på en till en och en halv meters avstånd,
ungefär som i en konversation.
Men då behöver man filma i vidvinkel, så att bilden inte blir så tight,
och då får man se mer av bakgrunden.
I MAC-Z-striden gick vi ännu längre och använde en 18-millimeterlins.
Då kommer man närmare skådespelarna, men man känner också av miljön.
Kan vi gå igenom det ihop?
Absolut.
Jag pratade med Hiro...
Jag ville förstå koreografin, och sen memorera den i förväg.
Hur manövrerar man kameran här utan att det blir ojämnheter?
Hur kan det bli perfekt?
Bröderna vill ha perfekta kamerarörelser i varje tagning.
Här står en vakt: "Kom igen."
Pang! Sen är han väck.
Sen tar vi oss uppför branten...
Jag dansade som ung.
Jag visste att jag måste förbereda mig för det här både fysiskt och mentalt.
...ute bakom Humveen.
Titta ut...
Och sen...
Allt handlar om koreografi.
Om ens partner är skådespelare här, då måste man ligga steget före.
Okej.
Tusan också.
Fint. Okej.
Jag behöver veta hur repetitionerna ser ut för Mac-Z.
Stuntteamet räcker inte till.
- Det är en enorm scen. - Ja.
Jag vet inte om vi kan... om jag ens kan få hit så många.
Vi har 75 soldatstatister och 50 personer i stuntteamet...
Ja. Det är galet.
Är det här vår dyraste sekvens hittills?
Tagning! Whip!
Hoppa, redo, och kör!
De därborta kommer liksom från ingenstans.
Det ser ut som om de väntar. Vi vill ge dem nåt de kan springa förbi.
Vad sägs om lastbilen?
Använder vi specialeffekter under repetitionerna?
Ja.
Vi försöker nå fram till en generalrepetition.
Vi vill ha alla element på plats, och ha repat så mycket vi kan
innan huvudteamet kommer hit.
Börja röja. Tack. Nu repar vi.
- Är den tung? - Ja.
- Men snygg. - Herregud!
Lediga!
Det ser bra ut.
Hur mår du? Mår du bra?
Ser du barnen?
- Det ser bra ut. - Ja.
Vi kan nog flytta på den där lite längre bort.
- Okej. - Eller hur?
"Del fyra: Trollkarlen."
Ett stålgaller rycks plötsligt uppåt med ett dån.
Soldater förbereder sina gevär.
Ha gevären redo. På era platser, tack!
Vi har aldrig gjort nåt lika komplicerat,
och vi har aldrig haft lika många människor i samma sekvens.
Vi ville göra något spektakulärt,
men vi underskattade hur komplicerat det skulle bli.
Vår sista Demo...
När den kommer hit hoppar den ut där, och mosar en vakt.
Och när vakten mosas kommer ni hit.
Det finns en Demo där och en där.
När den som är här dödar gänget där, då har ni stannat här.
Ramirez går förbi. Och ni säger: "Okej..."
- Ni försöker ta er härifrån. - Ja.
- Hej, hur är det? - Hej.
- Förlåt, vi planerar början. - Nej, toppen. Bra.
- Men vi behöver din hjälp... - Nej, jag vet. Där... Jag menar...
Okej, på era platser.
Första teamet ser på. Här borta.
Repetition!
Giancarlo och Alyssa, se på era stand-in.
Hoppa! Redo, och hoppa!
Se upp!
Det är en så ambitiös sekvens.
Det är fem oklippta tagningar som ser ut som en lång tagning.
Backa och kör.
En oklippt tagning känns fängslande för publiken.
Det skapar spänning eftersom man är med rollfigurerna hela tiden.
Inget läggs till eller klipps bort.
Man ser allt utspela sig där och då.
...inte ska vara här, gå härifrån. Nu kör vi en repetition.
Gå härifrån om du inte måste vara här.
Det finns redan nog med folk här.
Redo, och Justin.
Hoppa!
Jag har en fråga om den här repliken.
Skippade vi den i pre-vis?
Vi måste inte följa pre-vis-versionen.
Du behöver liksom ha en stund med barnen.
Jag vill prova om vår idé funkar här.
Whip!
Vi måste härifrån. Fokusera på mig.
- Demo! - Redo. Tre, två, ett, kör!
Ducka!
Min rollfigur leder barnen undan döden. Det är kul.
Mike får vara ledare.
Det var länge sen vi såg nåt sånt.
Hör på mig! Fokusera på mig!
- Det var en bra imitation. - Tack. Jag borde ha varit skådespelare.
Var stolt över den du är.
Jag... Tack.
Tystnad... tagning!
Vi måste härifrån. Fokusera på mig.
- Demo! - Tre, två, ett, kör!
- Ner! - Se upp!
Det känns lite dött där borta.
Oj.
Bryt.
Sa någon... Pratade de med er om att försöka se er om?
Ja.
Monster överallt och skottlossning. Inget hörs nu, men sen smäller det.
Kaos.
Soldater skriker... allt på en gång.
- Jag fattar. - Okej.
Ni är i en krigszon.
Vad gör killen som bara går omkring?
De ser på en Demo som vi inte kan se.
Herregud. Alltså, det är bättre. Vad tycker ni?
Det kan nog bli ännu bättre.
Backa till den här tomma platsen...
Vi behöver måla dit lite folk.
Det är för tomt.
Det finns en Demo där också.
Och sen... ditåt?
- Sen säger jag "redo" och stannar här. - Ja, och så rör jag mig runt dig.
Tystnad och tagning!
- Tre, två, ett... - Tagning!
Stopp!
Vi kör igen.
- Hiro. - Ja, sir.
Andra linan var sen.
- Då gör jag det tidigare. - Tack.
- Absolut. - Tystnad och tagning!
- Tre, två, ett, kör! - Vad? Nej!
Tagning.
- Bryt. - Bryt!
Kameran rullar.
Tagning åtta? Det här kan inte ta längre tid än igår.
- Tudor kommer att ropa "tagning". - Ja.
Jag säger tre, två, ett, kör.
Jag vill att ni reagerar, och snabbt.
Nu kör vi. Kameran åker upp.
- Vi löste några andra problem... - Ja.
Vi har nog löst alla problem som vi har skapat. Nu kör vi.
Okej. Radio Shack. Vi hinner dit om vi skyndar oss.
Sen följer ni tunnlarna ut härifrån, okej?
Den hade nog inte samma intensitet som tagning åtta.
Det var som om nåt kändes...
Levande? Eller börjar vi bli uttråkade?
Är det här tio eller nåt?
- Det här är åtta. - Åtta?
- Det är åtta. - Det här är åtta.
Det där ostadiga får nog ingå.
- Vi kan jämna ut det lite. - Ja.
- Man ser det knappt. - Okej.
- Gillar ni åttan bäst? - Ja.
Nummer åtta kändes bäst när vi gjorde den.
När man ser en sådan sekvens i manus tänker man: "Det där är omöjligt."
Men vi lyckades.
Just nu känns det som om halva jobbet är att studera meteorologi.
Vi kanske har tur.
- Ja. Det är oundvikligt. - Ja.
Det är lika bra att ta det nu. De måste ha en genomgång. Okej.
Mike, vi tar 14-15 nu, okej?
Då så, mina stuntmän.
Nu ska vi upp till 14-15.
Nej.
- Det här vädret är galet. - Ja, det är helgalet.
Nio av tio nätter härnere har vi haft åska.
Ja. Onsdag var nog den enda dagen utan...
Utan åskväder, ja.
Och hur du än vill lyfta dem...
Med en hand.
Och... tagning.
Tre, två, ett, kör.
Och släpp.
Ja. Såja.
Okej, bryt.
Inte dåligt.
Ja, det är en Demo-attack.
Du ser honom.
Och sen börjar du röra dig därborta.
Aj, tusan.
- Adrenalinet bara ökar. - Ja.
Vi är här varje kväll och gör en massa coola saker.
- Det är det ena efter det andra. - Ja, stora actionsekvenser.
Det finns ingen tid att varva ner.
Okej. Lågorna närmar sig. Vi är väldigt nära nu. Tack.
Tystnad och tagning.
Okej, bryt.
- Bryt. Spara den. - Bryt.
Det ingår så mycket i år
som jag aldrig gjort förut, som skådespelare eller i den här rollen.
Will har alltid varit en vekling,
och den som blivit retad. Han har alltid känt sig annorlunda.
Men den här säsongen kämpar han både mot monstret
och dessutom sina inre demoner,
där hans inre kamp handlar om hans sexualitet.
Han blir liksom en superhjälte.
Jag kände mig närmare Vecna den här säsongen.
Jag visste mer
och därför kunde jag gå djupare in i frågorna
och in i rollen...
Det har känts både lättare och mer kraftfullt.
Jag beskrev det för Noah.
Det blir till vackra ögonblick där vi rör oss utanför oss själva.
Jag forcerar inte eller försöker göra något.
Jag tvingar mig inte på.
Och då känner man att man blir ett sorts kärl.
Efter alla dessa år...
Äntligen får han möta alla dessa utmaningar.
Och det är kärleken till vännerna som gör att han hittar kraften.
Jag vet inte... Det är coolt hur det beskrivs i manuset.
Vecna sänker handen och Will faller. Han landar på händer och knän.
Will kippar efter andan. Han är blek och chockerad.
Vecna går därifrån.
Han går in genom porten och försvinner i Upp och ner.
Will lyfter långsamt upp armarna,
och alla Demo lyfter från marken.
Han gör det här.
Mike, Lucas och Robin ser på när monstren dödas av en mäktig kraft.
Will faller ner på knä mitt på det brinnande slagfältet.
Hans ögon är normala igen, men hans blick är lugn och stark.
Nu har han kontroll. Han är en trollkarl.
Allt det här är inspelat.
Det är klart.
- Det är dag 118, tror jag. - 17.
Hundrasjutton. Då är vi halvvägs.
Vi har bara sex månader kvar.
Se på alla lappar...
Vi ska försöka få in resten av säsongen i våra huvuden
och förstå den.
Har du fått manuset?
Nej.
Okej. Jag läser upp allt.
- Avsnitt sex, kyrkogården. - Kyrkogården.
Interiör, Hoppers stuga, sex och sju.
Interiör, Hawkins bibliotek.
Blue screen, Holly faller.
Sju, Creel-huset och sex...
Interiör, Squawk, sju. Interiör, grottan, sex.
På onsdag spelar vi in åtta. Grottan.
- Avsnitt åtta är rött. - Det är spännande. Avsnitt åtta.
Röd för röd beredskap.
RÖTT TOMRUM, GROTTAN
EXTERIÖR, GROTTAN
Idag är en intressant dag.
Vi spelar in avsnitt åtta, som inte är färdigskrivet än.
Spoilervarning... Så vi vet faktiskt inte vad som händer.
Alla här bär på röda manussidor.
Det är bäst att inte jobba i oordning, för då blir skådespelarna förvirrade.
De har inte upplevt vissa händelser eller känt vissa känslor.
men sommarscenerna i avsnitt åtta måste spelas in nu.
Jag har aldrig läst hela avsnittet. Men vi filmar det ändå.
Jag har aldrig gjort nåt liknande.
Det är så konstigt att hoppa in i avsnitt åtta.
Ja.
- Det gör mig inte lycklig. - Vi måste göra det vi måste.
Nu kör vi. Tystnad och tagning.
Kom! Vi måste iväg! Kom!
- Bryt. - Bryt.
- Igen. Nu kör vi. - Okej, bilden är redo.
Kameran rullar.
- Kameran rullar. - Kameran rullar.
Du måste spänna den.
Nej, inte så nära.
Vänta, Avgrunden är...
Förlåt, Avgrunden är som... Hilary, har du den där teckningen?
Det är Hawkins, det är Upp och ner.
Det är köttväggarna.
Herregud.
Och sen är det... Det här är Avgrunden här uppe.
Avgrunden är... Vänta, okej. Var...
- Det är i himlen. - Ja.
Är det här baserat på...
...vetenskaplig teori?
Det är väldigt realistiskt.
Rådfrågar ni nån?
När ni läser avsnitt åtta blir det mer logiskt.
Det blir nog 120 sidor.
115 kanske?
Inte en chans.
Vi måste korta ner det.
Vi stod under konstant press
från produktionsteamet och Netflix gällande avsnitt åtta.
Det var jättesvårt att skriva under de omständigheterna.
Vi kände oss såklart pressade att leverera ett bra manus,
men det större sammanhanget var också påfrestande.
Vi hade aldrig samarbetat så länge med författarna på nåt avsnitt.
Vi gick igenom allt i detalj så att allt skulle bli så bra som möjligt.
Att vara ärliga kring allt i serien
har alltid fungerat för oss.
"Del sex: Flykten från Camazotz."
Det första vi ser är Max huvud som rör sig upp och ner.
Lucas bär henne när han springer i korridoren.
Bandspelaren hänger över hans axel.
Jag känner med dig. Det måste vara svårt...
Vi ska börja dagen med en komplicerad, oklippt tagning.
- Om du blir trött... - Då säger jag till.
- Kameran rullar. - Scen.
Scen och... hiss.
Ofta när man regisserar,
så behöver man förbättra manuset.
- Kom igen! - Kom igen!
Men de här manusen, från början till slut,
från 2014 till nu...
De har alltid varit så löjligt bra.
Mitt jobb handlar om att spegla dem rättvist.
- Bryt! - Bryt.
Caleb är en mästare.
Det här är inte lätt.
Titta där. Pang.
Toppen.
- Hur många... Är det sjätte tagningen? - Ja.
- Ja.
- Nej, det är lugnt. - Sjätte tagningen...
Det här kan jag klippa. Bra jobbat, allihop. Bra jobbat.
- Varje serie har en rytm, en frekvens. - Caleb, grönt märke.
I scenen vet man inget om rytmen förrän man är i den.
Det är kemin som skådespelarna plockar fram.
Och regissörerna, de leder en vidare.
Så här går det till, gör så här... Sen skapar skådespelarna rytmen.
- Vi vill försöka få fram det här. - Ja.
Och sen kommer explosionen.
- Märk dem ordentligt. - Ja, sir.
Zulu, är det för sent att fråga om det fjärde fönstret kan gå sönder?
- Det är aldrig för sent. - Uppfattat.
Jag kan göra det där.
Jag har en fråga.
Det har inte pratats om det i våra gemensamma scener.
- Ingen vet att vi dejtar. - Ja.
- Och inte Caleb heller. - Ja.
Kan jag göra så här...
Får jag viska dialogen i den här scenen?
- Ja. - Jag skulle vilja göra så här.
- Ja. Bra. - Är det okej?
Ja. Det står att ni tar varandra i handen, eller hur?
- Det kan vi göra. - Ja.
- Det... ja, här. - Toppen.
- Okej, bra. Då gör vi det. - Coolt.
Okej, gänget. Det här blir nog rörigt. Men nu filmar vi.
En sista koll nu, tack.
Tre, två, ett, kör!
När de är klara med fönstren,
så slänger jag mer skräp över torktumlaren och bakom den.
Stephanie, du kan nog... Förlåt. Gör det bredare här.
Då kan lite av blodet nå det ljusare området.
- Okej. - Där också. På båda sidor.
Först hade vi bara en sprängd torktumlare, men som vanligt i den här serien sa alla:
"Om vi spränger torktumlaren, då borde vi spränga fönstren också."
Det är inte ofta som man jobbar på en serie
där alla är så flexibla och siktar mot det fantastiska.
INTERIÖR, SMÄRTANS TRÄD
Det var den sista.
Hallå där.
Ett leende, tack.
Är det bitterljuvt?
Bitterljuvt.
Det här har varit vårt liv i sex veckor, och nu är det över.
Mot nästa fas.
Hör du, Adam, ovanför räcket bakom dig. Vänd dig om.
INTERIÖR, HAWKINS LABB DET SMÄLTANDE RUMMET
Nancy, skulle din rollfigur säga "skit"?
Jag har nog aldrig hört henne svära, men jag kanske har fel.
Jo, men när hon svär, då svär hon.
"Okej. Är det bara jag eller blir allt här tjockare?"
- Redo! Känn det! Känn! - Tre, två, ett, kör.
Kom igen! Kör!
Kör!
Det är inte bara du!
Någon!
Hjälp!
- Hjälp! - Hjälp!
Bryt.
Den här geggan?
Herregud, ärligt talat...
- Det är inte tillräckligt klafsigt. - Ja, det ser tunt ut.
Men de är duktiga på att fejka.
Vi måste förlita oss på det digitala mer än jag ville.
Det som är hjärtskärande
är att testerna under flera månader faktiskt såg ut som gegga.
Nu är det som vatten.
Det är inte alls som det ska vara.
Grejen med att regissera och med ledarskap
är att man kan förbereda sig rigoröst, som jag.
Men när man är mitt i något som inte funkar,
då kan man inte få ett utbrott.
Man får inte ge upp.
Man får inte stänga ner.
Vi måste filma idag.
Och jag måste få till storyn.
Det viktiga är att vi kan redigera materialet,
och inte vad som sker under inspelning.
Jag blir som en Jedi och fokuserar på problemlösningar.
"Okej, jag filmar den här vinkeln.
Jag håller den här tills jag kan lösa problemet.
Och om jag klipper ihop dem och det är allt publiken ser,
då får publiken aldrig veta att vi misslyckades idag."
Men dina bilder är fantastiska.
Ja, jag är ledsen. Det finns ingen...
Du är där vi var igår klockan 09.00.
- Kolla mina stresspoäng. - Är det här bara idag?
Jag har varit stressad i 3,5 timmar.
Varför ligger du så högt?
- Du var avslappnad i morse klockan sju. - Nej, då sov jag.
Det är... Jag var stressad när jag vaknade.
MANUSGENOMLÄSNING AVSNITT 8
Nu läser vi sista avsnittet av Stranger Things.
Kom igen, allihop. Kom igen.
Vi har suttit på helspänn i ett år.
Det var tortyr!
Att läsa avsnittet är lika med ett officiellt farväl till vår barndom.
Brett, fuska inte.
- Va? - Fuska inte.
- Får vi inte fuska? - Ska alla läsa ihop?
Ja. Vi ska nog bara...
Nu kör vi direkt.
Vi blev klara i onsdags. Det här är färskt.
Tal!
- Tal? - Ja!
Ja, vi tänkte på det, men jag kände att...
Det vi vill säga om upplevelsen, serien och rollfigurerna... Allt står i manuset.
Och Ross och jag är inte lika bra på att tala som på att skriva.
Det är bättre om vi bara läser manuset.
"Del åtta: Världen rättvänd." Nu gäller det. Okej.
Vi är utanför MAC-Z. Stjärnorna syns. Under dem syns sprickporten.
Membranet är trasigt från när lastbilen for igenom den.
Den enorma planeten stiger obevekligt neråt,
på kollisionskurs med Hawkins.
Sen kommer förtexterna för sista gången.
Och sen...
Steve flämtar till. Han dinglar i luften, och vi ser inte vad som håller honom.
Nej!
Men sen rör sig kameran, och vi ser en stark hand hålla honom.
Det är Jonathan. Han har fångat honom.
Henry ser Elva komma in i vardagsrummet.
Det är spänt när Henry ser sin syster
för första gången på länge.
Hans röst darrar av ilska.
Var är de?
De är med Max. I säkerhet.
Vecna dyker upp bakom Hopper, svagt synlig i dimman.
Hopper känner av honom och skjuter. Pang, pang, pang.
Men hans kulor har inte träffat Vecna.
De har genomborrat isoleringstanken.
Vatten strömmar från kulhålen.
Han rusar fram i panik.
Han sliter upp tanken och ser Elva i det blodiga vattnet.
- Nej, nej. - Hennes kropp är full av kulor.
- Han hamrar på glaset med vapnet. - Nej! Jävlar.
Ge mig en pistol, för fan.
Nancy överväger, suckar.
Hon ger Mike ett stort vapen
och ett bälte med röda patroner. Mike kan knappt tro det.
Herregud, tack!
Hon nickar och fortsätter sin väg. Mike halkar på bältet.
Det är lysraketer.
När du hittade mig i skogen var jag bara ett barn.
Jag var rädd då. Jag förstod mig inte på världen.
Jag förstod mig inte på människor.
Men du tog hand om mig.
Du skyddade mig. Du uppfostrade mig. Du blev min pappa.
Gör inte så här. Snälla, gör det inte.
Du måste hjälpa dem att förstå.
- Hjälp dem att förstå mitt val. - Men det gör jag inte. Jag förstår inte.
Jag älskar dig, Mike.
Snälla, lämna mig inte, El.
Genom snyftningarna, skriker han så högt han kan.
El!
Lucas lägger sin arm runt Max midja.
Nu går du definitivt händelserna i förväg.
Förlåt, men du ser så sexig ut.
Ja, och du ser jättetöntig ut.
Ett leende, och sen kysser de varandra och hånglar.
Låt lakanet vara.
Det är för ljust. Lakanet behövs.
Det här är inte Gudfadern. Du får en sista chans.
Du får en sista chans, Jonathan!
Skit i skolan. Skit i systemet.
Skit i normerna.
Skit i allt och alla som försöker splittra oss,
för det här är vårt år.
Han signalerar till bandet och de spelar "At Last" av Etta James.
Innan Joyce förstår vad som händer, står han på ett knä.
- Herregud. - Oj!
Han håller upp en blygsam, men fin förlovningsring.
- Herregud! - Fan.
Joyce Byers...
Joyce Byers.
Vill du tillbringa resten av ditt liv
med en trött, vresig och envis gammal man
som älskar dig otroligt mycket?
- Hennes ögon fylls med tårar. Hon nickar. - Herregud.
Ja, det vill jag.
Hopper står upp och räcker ut handen.
Tillbaka i MAC-Z letar Mike och Kay efter Elva.
Vår blick riktas mot Radio Shack.
Det var en osynlighetsformel.
Dörren öppnas av sig själv, som av ett spöke. Det är Elva.
Alla gråter nu, men ögonblicket saboteras
när Karen öppnar källardörren och skriker...
- Herregud! - Karen!
Hallå! Vad gör ni? Lasagnen börjar bli kall.
Mike ser på Holly och hennes vänner från trappan.
Ljudet av deras skämt och skratt fyller källaren.
De är precis som han och hans vänner för många år sen.
Mike ser plötsligt sorgsen ut när han minns sin barndom.
Sen försvinner sorgen, och ger vika för ett leende.
Han går därifrån
och stänger källardörren.
Och serien är avslutad.
Coolt.
Tack.
Herregud.
Nu måste vi bara filma det.
Det var så förlösande att skriva den sista scenen,
och det var verkligen svårt
att skriva de sista raderna som rollfigurerna skulle säga.
Jag minns mest att jag skrev "serien är avslutad".
Att skriva de orden var det som kändes mest.
Och vi gjorde det medan inspelningen pågick.
Varför? Åh, nej.
EXTERIÖR, RÖD ÖKEN
Vi är stolta över att serien, under nio år,
alltid utvecklats på ett berättartekniskt plan.
Folk gillar seriens äkthet.
Och det var också därför serien blev till.
Vi försöker lyssna på vår magkänsla, och när det känns rätt, då går vi framåt.
Konstnärerna jag ser upp till
är alltid sanna mot sig själva.
Vad är det här?
Det är bara en massa skräp.
Det här är en unik serie.
Vi har fått en chans
att bygga otroliga mängder högkvalitativa scenbyggen.
Nuförtiden är det ovanligt.
På de flesta andra serier skulle man säga: "Vi bygger en liten del fysiskt
och resten blir digitala effekter."
Men för bröderna är det viktigt att lekplatsen är fysisk.
Vi behöver kolla med bröderna hur stort och hur långt det blå ska vara.
- Ja. - Det finns...
Det är...
Ja, det finns...
Det kommer att bli svårt bara att förstå själva utrymmet.
Jag tror att vi får ha...
På grund av avståndet, minst 20 meter blått.
20 meter blått där, och 20 meter blått där.
Jag är absolut stolt över det här.
Det är en otrolig bedrift
att det här inte har spårat ur och brunnit upp.
Det kändes som om det kunde hända.
Jag vet inte vad vi gör efter det här.
Allt annat lär bli tråkigt.
- Hur är det? - Hej!
- Corey, har du pre-vis-versionen? - Titta här.
- Natalia som Ripley. - Herregud.
- Ja! - Vi har inte tillräckligt med vapen.
Det började i säsong ett när vi sa: "Allt måste lösas praktiskt."
Men nu har vi ett monster som är lika stort som tre hus,
och då måste vi använda datorgrafik.
Men samtidigt är vi ute bland elementen allihop.
Vi är inte på en scen.
Ju mer praktiskt filmarbetet är,
desto lättare är det för alla att förlora sig själva i scenen.
Åh, nej!
Ja! Sjukt.
Vi måste sätta fart.
Ibland animerar de ens handlingar, ansiktsuttryck och rörelser.
Det blir som en sorts förutsägelse.
Vill ni att jag gör den minen när jag vänder mig om?
Det är nog inte deras mening, men det kan kännas som:
"Jag vill faktiskt lista ut det när jag kommer dit."
- Då var det klart. Tack. - Nu kör vi. Redo?
Tre, två, ett, action! Pang!
Pang!
Och... pang!
Det var så nära. Okej, bryt!
Den sista var så snabb.
Att använda blue screen brukar inte se dåligt ut,
men om det är möjligt undviker vi det.
Ross och jag har svårt att se kompositionen
när skådespelare jobbar med blue screen.
Jag förstår inte vad som ser bra ut och inte.
Nick, kan du försöka...
När stenblocket dyker upp, kan du skaka lite på kameran då?
- Scen? - Scen, repetition och tagning!
Vrål!
Och stenblock!
- Och... Ja, stick därifrån. Bara... - Spring!
- Åt vilket håll? - Och stick därifrån.
- Vart ska vi? - Bryt repetitionen.
Tillbaka?
Springer vi in i den här tagningen och har sett henne redan?
Nej, vi flyr från det däruppe. Motivationen är nog...
- Vi ska bortåt. - Den jagar oss inte längre.
Ja, just det.
- Och sen ser nån Elva. - Har vi...? Ja.
Ames, var är monstret?
- De flyr, va? - Ja.
- Var är det? - De var här. Nu är monstret...
Det var det jag trodde. Ja.
Det ingår i VFX-jobbet att påminna alla
och hjälpa dem att integrera det som inte finns där än,
men som kommer att synas sedan.
Då ser allt ut som
att allt planerades och filmades på rätt sätt.
Så var är hon?
Vid klockan tre.
De såg hitåt, för hon kastar stenen därifrån.
- Intressant. - Ja.
Hallå där. Okej.
Jag kan förklara. Och det här gör det hela lättare.
När ni springer hitåt kommer ni...
Elva är faktiskt här borta.
- Okej. - Monstret är här.
Här kan ni se henne och sakta ner.
Det låter vettigt.
Nu kör vi. Redo och... vrål!
- Kör. - Det kommer mot er. Stenblocket slår ner!
Jag har inte fått ihop allt jag vill göra här än.
Det är lite som en lek att lista ut vad som funkar här
och försöka hitta på roliga, nya saker som gör bröderna glada.
De gillar våld, så om vi kan ordna det
på ett brutalt vis, så blir det nog bra.
- Ja. - Ja.
Det finns många brutala möjligheter.
- Ja. - Ja.
INTERIÖR, SMÄRTANS TRÄD
Shannon, var Elva åt mig.
- Kasta krafter på Vecna där borta. - Okej.
Bom, han glider tillbaka.
Han skjuter sina rankor mot henne,
och sen dyker hon undan.
Kanske.
Kör!
Du kanske måste kämpa för att komma loss lite.
Låt den dra i dig, och sen gör du det.
Coolt.
- Pang! - Ja.
Jag jobbar baklänges.
Jag har början och sista delen av slutet.
Jag har inte mitten... än.
Nu ska vi se.
Det här är liksom ben som sticker ut,
och de här tänderna ska synas överallt.
Jag tror att den och den där...
...är mina favoriter.
Ja, från den här vinkeln ser den grym ut.
Och när den täcks av gult shellac,
då ser det jättebra ut.
Jag vill få det att se ut...
...som kött, men inte mänskligt kött, för då skulle det se ut som en stor fot.
Jag gör alltid nåt äckligt.
Den är inte färdigskulpterad.
De blir inte klara förrän i nästa vecka,
så vi har...
Vi har nog en och en halv vecka på oss.
Förhoppningsvis funkar det.
Den är jättefin. Jag är stolt över teamet.
Det känns som slutet på en era. Det här är slutet på jätte...
- Vi gör kanske den sista enorma kulissen. - Ja.
- Kunskapen försvinner. - Det är en svunnen konst, ja.
God morgon, allihop.
Här är vi äntligen i Smärtans träd.
Våra skulptörer och målare har gjort en grym insats.
Tack till Chris och teamet. Det ser otroligt ut.
Det är väldigt vackert.
- När började ni jobba på det här? - För fyra månader sen, va?
Det var då jag sa:
"Herregud, det är som en fotbollsplan."
Melissa och jag började nog för fem månader sen.
Alltså, då började vi planera på riktigt.
Har du varit nervös?
Troligen. Men jag minns inte.
- Ja. - Troligen.
Så när du ser bilder av det,
har du då redan en idé om hur du ska utföra det?
För jag såg på det och...
Ja. Absolut.
"Nej, glöm det. Det går inte."
Det har varit en resa.
Det här får gärna vara min karriärs höjdpunkt, för...
- Det har varit grymt. - Ja. Tack. Jag uppskattar det.
"Del åtta: Världen rättvänd."
Vecna ställer sig upp
och än en gång möts Elva och Vecna.
Elva ser på Vecnas nya, skrämmande form.
- Se på hur många... Se hur stort det är. - Herregud.
- Det är sjukt! - Titta här.
Oj.
Okej, jag är jätteglad att jag får se dig så här först.
- Bad du om det här? - Nej.
- Det bara hände? - Jag har aldrig sett halva Vecna.
Då är det kanske meningen.
- Sen blir det jordbävning. - Ja.
Den faller åt vänster och sen höger.
Vänster, höger och sen ner. Och sen landar monstret.
Vi är inne i monstret, i bröstkorgen, och sen börjar den röra på sig.
Vi körde med interaktiv belysning från utsidan av kulissen
för att skuggorna skulle se ut att röra sig inuti.
Vi använde ett dystert, bärnstensfärgat solljus.
Det ser nog ut så på Mars.
Tagning.
Åt vänster!
Åt höger!
Vänster.
- Bryt! - Slutklappa.
- Är du redo? - Ja.
- Gör ett hängtest först. - Jag är så redo.
- Okej. Hissa upp Jamie. - Jag är så redo.
Vänd på kameran.
Det här är grymt.
Är det här det mest våldsamma året?
Jag vet inte om det är mer våldsamt än förra året.
Visst, förra året med benbrottet, det var ganska otäckt.
Och i säsong två... Vi har inget lika hemskt som Bobs död.
Jag glömmer aldrig... Mamma ringde. "Där gick ni för långt."
- Jaså? - "Ni gick för långt."
- Sa hon så? - Ja, hon slutade titta när Bob dog.
- Hon slutade titta! - Nej, de ser dagstagningarna.
- Toppen. - De ser allt sånt. Det gör inte jag.
Dina föräldrar?
Jag checkar in och säger:
"Mår Frank bra?" "Ja, det går toppen för honom."
De säger saker som: "Den scenen är jag inte säker på."
Och då säger jag: "Herregud, mamma."
Hon... De säger inte så mycket.
Hon tittar tills hon ser att tagningen är avklarad.
Nu repeterar vi. Tystnad, tagning.
Och...
Halshuggning och seger.
Dansfest! Vi tog Vecna!
Vi twerkar på Vecna!
Vecna!
- Hur är det? - Läget?
Är du redo?
Alla är förvånansvärt känslosamma inför din död, så du borde vara...
Borde jag gråta?
- Borde jag gråta? - Nej.
- Folk här grät. - Vi kommer att gråta när du dör.
- Andra skådespelare? - Ja.
- "De tycker om mig!" - Men de grät av glädje.
- Och av lättnad. - För att spänningen släpper.
- Du måste döda honom. - Raring.
Separera honom från Jamie.
- Se hur äcklig han är. - Jag vill inte ge mig på honom.
- Det behöver du inte göra. - Okej.
Han kommer inte att vara där. Nu ska vi bara öva på...
Vi ska öva på dialogen.
- Du är nästan klar. - Är det sant?
- Raring! - Hur mår du?
Herregud.
Har ni inte filmat ihop?
Nej, det här är första gången.
Tystnad och tagning!
Du jävlades med fel familj.
Och... halshuggning.
Och bryt.
Bryt.
Där bryter vi.
Det var allt för Jamie och Smärtans träd! Bra jobbat, Jamie!
Jag säger inget, för vi ses på torsdag.
Onsdag. Jag älskar er. Grymt jobbat.
- Jag älskar dig. - Tack, Jamie.
Du rockar. Bra gjort.
Vi ses på... Vi ses på onsdag.
- Jamie är klar. - Hur känns det? Är Jamie klar?
Ja, han är klar. Och alla frågade honom: "Hur kändes det?"
- Är du redo? - Ja.
Bilen sladdar och stannar här,
och innan ni vet ordet av, inom tre sekunder,
så flyger den här dörren upp,
och ni möts av soldater med vapen
som skriker: "Ut med er!" Sen drar de ut er ur bilen.
Jag vill filma det så att det känns äkta.
Vi ses sen.
Jag ger dig en signal.
Förresten, vänta tills de...
Vi kan fuska lite. Vänta tills de trycks upp mot lastbilen.
Okej.
Tystnad och tagning.
Det är ett enormt samarbete.
Som en gigantisk, rörlig cirkus.
När man kommer tillbaka hit,
och man är med resten av gänget, då är man 14 igen.
Ja, det försvinner aldrig.
De har nästan fått mig att bli en actionhjälte.
Jag går i barndom just nu.
Jag spelar rollfiguren som jag hade velat spela
om jag såg det här.
Förlåt för att de gjorde så mot dig.
De lär inte göra så mot mig.
Men tack för att du tar stryk...
- Ditt skägg klarade sig inte. - Vi får fixa det.
Alla kan rättfärdiga sina beteenden.
Man behöver inte veta om man är god eller ond.
Nästan alla onda rollfigurer tror att de är bra på något sätt.
Bröderna Duffer talar till oss som jämlikar.
För barn är det världens bästa känsla att känna sig tagen på allvar.
Det känns som om ni redan är uppe.
Jag vet inte om tiden räcker. Jag tror...
De visade hur man pratar med vuxna och hur man förklarar saker,
och hur man förverkligar idéer och förstår en rollfigur.
Vi tar ett djupt andetag. Det kan funka, men kanske inte.
Det finns respekt här.
Serien är byggd på tillit.
Vi litar på att alla teamen blir starkare tillsammans.
Det är nog därför folk dras till Stranger Things,
för alla har verkligen kontakt, även bakom kulisserna.
Det är ett helt uppdrag.
Man får verkligen leva med dessa personer,
och se dem på bra dagar och dåliga, och det är ömsesidigt.
Tidigare har det varit svårt för mig att passa in.
Men här är jag välkomnad och älskad.
Det känns som om jag tar avsked av en del av mig själv,
och inte bara en rollfigur.
Det är ju...
...halva mitt liv.
Och härmed avslutas serien för vår egen Millie Bobby Brown.
Jag är inte redo att släppa taget.
Mina damer och herrar, nu avslutas serien...
...för Charlie, Natalia, Joe och Maya.
Det är så mycket jobb som görs när vi inte är här.
Tack till alla här.
Glad sista dag.
Glad sista dag!
- Hej, kompis. - Hej.
God morgon. Femton timmar kvar av gråt.
Jag tänkte säga att vi har så mycket av dagen kvar.
Du kan inte vara känslosam redan.
- Stinky fick mig att börja gråta. Förlåt. - Herregud.
Nej, Stacey.
Förlåt.
- Du har 12 timmar kvar. - Och Tudor också.
Jisses.
- Jag mår bra. Allt är bra. - Vad gjorde Tudor?
- Han kramade mig och jag började gråta. - Nej.
Åh, nej.
Oroa dig inte, jag kramar dig inte.
- Glad sista dag, gänget. - Glad sista dag.
Det blir en känslosam dag för alla och en känslosam scen,
särskilt för våra skådespelare.
Tänk att vi kom ända hit! Det är sista dagen här. Nu kör vi.
- Vi börjar dagen på topp. - Ja. Absolut.
Vi får se var vi är om 12 timmar. Tudor!
Glad sista dag.
- Härligt. - Toppen?
Ja. Härligt.
Jag vill ta en snabb bild.
Okej, kom hit. Lämna inte Ross utanför.
- Nu kör vi. - Nu kör vi.
- Jag har inga speciella... - Vad?
Jag vill bara säga att jag älskar er.
- Vi älskar dig. - Vi älskar dig.
- Okej. Då så. - Okej.
Nu tar Sadie mig!
Nu kör vi.
Tystnad och tagning.
Kom igen.
Vad det här betyder... Ni lägger undan...
Det här är nog för... Men ändå.
Ni lägger undan barndomen och säger adjö.
Känslan är att ni säger adjö.
Ni gör det med omsorg, ni slänger inte boken och går.
Det finns en tyngd i att säga adjö till den här delen av era liv.
Du lägger undan boken, och sen backar vi.
Och sen ser du mot trappan.
- Sen panorerar vi. - Okej. Toppen.
Kameran rullar.
Okej.
Bryt.
Okej, nu kollar vi.
DEN SISTA BRO-ZONEN? TACK! MATT + ROSS
- Det var toppen. - Ja.
Okej, allihop.
Då avslutas serien för Sadie, Caleb, Gaten, Noah och Finn.
Jag vet att något är på väg.
Jag ville bara säga att...
Jag kom till serien när jag var 12
och träffade det här gänget. Och...
Det kommer att låta sorgligt, men jag kände verkligen inte
att jag hade många vänner som barn.
Men när jag pratade med bröderna Duffer för första gången,
kändes det som om jag hade vänner.
Och nu har jag många fler vänner.
Till skådespelarna...
Folk älskar serien för att de älskar er.
Tack för att ni gett så mycket av er själva till storyn...
Och för alla skratt och tårar...
Vill du att jag tar nästa?
Och för att ni var de småbröder och småsystrar som vi aldrig hade.
Ni är vår familj. Vi älskar er för evigt.
Det finns så många inom produktionen vi måste tacka.
Det här är utan tvekan och utan överdrift,
det bästa team vi nånsin jobbat med.
Vi har känt er kärlek och passion varje dag.
Vi kom hit utan att veta vad fan vi höll på med,
och jag lärde mig av filmarbetarna.
Och vi fick många vänner.
Det här är dag 237.
Vi har haft 6 725 setups.
Det blir 630 timmars film.
För er nördar är det en petabyte av data, vilket är 1 000 terabyte.
Det är bara A-teamet, så vem fan vet...
Redo? Då så. Stranger Things är avslutad!
Alla blev nog förvånade över hur känslosamt det var att ta farväl.
Vi kände oss som Mike i seriens sista ögonblick.
Ibland är det svårt att släppa taget, men det måste man göra.
Man måste gå vidare.
Det var viktigt för oss alla att ge ett avslut till historien,
till dessa rollfigurer
och till den här perioden i våra liv.
Men alla upplevelser vi haft under dessa tio år,
alla galna upp- och nedgångar,
allt kaos, vännerna vi fick...
Det kommer alltid att finnas kvar.
Det var verkligen ett äventyr för livet.
ETT SISTA ÄVENTYR: INSPELNINGEN AV STRANGER THINGS 5
- Alla säger Stranger Things! - Stranger Things!