UN FILM DE JOHN TRAVOLTA
ZBOR DE NOAPTE SPRE LOS ANGELES
Traducerea și adaptarea: Yageat-san
DUPĂ CARTEA LUI JOHN TRAVOLTA
REGIZAT DE JOHN TRAVOLTA
28 DECEMBRIE 1962
AEROPORTUL IDLEWILD, NEW YORK
Era târziu în acea seară, terminalul era pustiu.
Mama văzuse o poză cu Liz Taylor într-un film nou, "Hotel Internațional".
Visa la aceeași haină.
Doar că ale ei proveneau de la târguri parohiale,
unde oamenii bogați își vindeau hainele la mâna a doua.
- La revedere, bunică. - La revedere, puiule.
O să-mi lipsești.
- La revedere, mamă. - La revedere, dragă.
Ultimul apel pentru zborul 700 al Trans World Airlines,
serviciul Royal Ambassador Super Jet spre Londra.
Rugăm toți pasagerii să se îmbarce imediat la poarta 3.
Vocea din difuzoare era rafinată.
Îmi imaginam o femeie superbă la microfon. O actriță, de exemplu.
Poate că dacă mă port ca Marilyn Monroe,
stewardesa de la ghișeu ne va pune la clasa întâi.
Ea adăugase că băuturile erau oferite gratuit
când zburai la clasa întâi.
Mie, desigur, îmi era cam totuna,
atâta timp cât plecam.
Trans World Airlines, zborul 393, serviciul Super Constellation,
cu opriri la Pittsburgh, Dayton,
Chicago, Kansas City,
Denver și Los Angeles.
Îmbarcare în holul de Vest.
Îmbarcare imediată.
Fiori de adrenalină inediți îmi parcurgeau corpul.
Să știu că peste câteva minute voi zbura pentru prima dată,
era o senzație unică,
mai ceva ca atunci când mă jucam de-a doctorul.
Ceea ce e mult spus la 8 ani.
Îmi amintesc acea noapte în detaliu.
Luminile difuze ale terminalului, logo-ul companiei,
în timp ce ne grăbeam spre holul de Vest.
Până și mama părea entuziasmată.
Dar sigur nu din aceleași motive.
Ea probabil visa
la băuturile gratuite de la bord
sau la vreun bărbat frumos pe care l-ar putea întâlni în timpul zborului.
Mama trebuie să fi avut vreo 49 de ani.
Era drăguță.
Ochi albaștri, un păr frumos
și o siluetă frumoasă pentru vârsta ei, după spusele sale.
Ar fi arătat și mai bine dacă nu m-ar fi avut așa de târziu.
Bărbații n-aveau nimic împotriva unei mici burtici.
Pentru unii era chiar sexy.
Poate că se va îndrăgosti de un bărbat grozav, precum căpitanul.
Să te grăbești prin aeroport era grozav.
Nu-mi venea să cred că urma să zburăm cu adevărat.
De obicei, la aeroport doar conduceam oameni.
Mama luase avionul o singură dată, într-o vară, pentru o piesă de teatru.
Dar de data asta, aveam s-o însoțesc.
Era total ireal. Inima îmi bătea cu putere.
Totul părea să se petreacă cu încetinitorul.
Era atât de frumoasă.
Albă și argintie
cu două dungi roșii
și literele TWA imprimate pe lateral.
O apariție!
Un vânt rece îmi biciuia fața,
dar nimic nu mă abătea de la prima mea dragoste.
Nobilă în înfățișare, emana o impresie de putere.
Urma să trăiesc o experiență de neuitat.
Pe când urcam treptele, am observat un lucru ciudat.
Eram puțini la îmbarcare.
Așa puțini, încât am ales să-mi imaginez că eu și mama suntem singuri la bord.
Senzațional, nu?
Bine ați venit la bord. E mai cald aici.
Stewardesa de sus era înaltă și suplă,
cu un zâmbet blând.
Iată planul de evacuare.
Emana un „ceva" greu de definit.
Mai târziu, ea și mama mea au devenit aproape cele mai bune prietene.
Am întrebat-o pe mama de ce Liz părea așa diferită.
Mi-a răspuns că avea o anume gravitate
și o mare tristețe, pentru că fusese în lagăr.
În timp ce motoarele porneau,
mă aflam instalat
într-un fotoliu mare și moale.
Le auzeam abia torsul.
Elice mari se roteau
și flăcări țâșneau prin eșapamentele laterale.
Eram în era avionului cu reacție,
dar era fascinant să fii într-un aparat așa de lent
comparativ cu un avion cu reacție.
Mai ales pentru prima mea dată.
Îmi pusesem banii într-un portofel cu flori.
Bunica ta mi-a dat acest portofel pentru economiile mele.
Acum e rândul tău să pui acolo economiile tale,
și poate într-o zi vom călători.
Am putea merge la Philadelphia, la Hartford...
sau chiar la Boston!
S-a făcut.
Îmi plăcea la nebunie când mama
se entuziasma așa.
Lumea părea plină de bucurie și speranță.
Voiam să-ți fac o surpriză...
Ne mutăm la Los Angeles.
E adevărat?
Un prieten regizor, care lucrează la Allentown Playhouse,
mi-a promis că dacă ne mutăm până în februarie,
îmi va găsi un rol într-un film.
Pe bune?
Nu-mi vine să cred.
Făcuse deja puțină figurație,
deci era plauzibil.
Ea preda și teatru
și avusese înainte o carieră pe scenă.
În viața reală, eram cel mai bun public al ei.
Nu te mișca!
Mă duc chiar acum să-mi iau broșurile.
Am zburat pe scări până în cameră
să-mi consult orarele de zbor.
United, American, TWA.
Iată-l!
Avion cu elice, clasa eco, de noapte, dus: 95 $,
tarif redus pentru copii.
Bingo!
Să revedem orarul de zbor.
Trans World Airlines, zborul 393,
plecare de pe aeroportul Idlewild la ora 21:00.
Super Constellation până la Los Angeles
cu escale la Pittsburgh,
Dayton, Chicago, Kansas City, Denver și Los Angeles.
Sosire la ora 15:00 a doua zi.
Datorită companiei Trans World Airlines,
70 de orașe din SUA sunt legate
de 15 aeroporturi din străinătate.
Național sau internațional,
alegeți... TWA!
TWA, ia-ți zborul!
Când am coborât,
luminile erau stinse.
Pickup-ul stereo cânta încet
"Wives and Lovers", de Jack Jones.
Țigara ei străpungea întunericul,
un pahar de vin alb o însoțea.
Începusem să mă tem că mutarea în Los Angeles
era doar o himeră
sau un vis pe care îl avea doar ea.
Puteam oricum economisi pentru călătorie
și poate să mai verific o dată orarul.
Bunica mea conducea un Plymouth Belvedere din 1957.
Așa m-am trezit în decembrie 1962
în drum spre aeroportul Idlewild,
visând la zborul 393.
Când ajungem?
Când kilometrajul
va indica 62,
vom fi acolo.
Era distractiv să vezi afișele
care lăudau diversele opțiuni de călătorie,
precum: "La 7 ore de Paris cu Pan Am!"
Sau: "TWA, California te așteaptă deja."
Și iată-mă la bordul
unui dintre cele mai lungi zboruri ale companiei.
Eram vreo 15 oameni pe această primă etapă.
Încă purtam căciula de vânătoare, pe care am uitat s-o dau jos
din cauza frigului de afară.
În fine, eram pregătit pentru decolare.
Simțeam că mama este fericită pentru mine.
Era și ea destul de nerăbdătoare să decolăm,
pentru a-și savura țigara și băutura.
Să văd motoarele scuipând flăcări mă încânta.
Revistele de bord explicau că
asta era ceva normal la motoarele cu elice.
Cu avionul gonind pe pistă, sentimentul de ireal m-a cuprins din nou.
Și în acea secundă, aparatul s-a desprins de sol.
Nu cred, chiar zbor!
Mama privea în față. Apoi s-a întors și mi-a zâmbit.
Voi păstra mereu imaginea asta cu ea.
Decolarea a fost mai lină decât mi-am imaginat.
Din acel moment al serii, totul decursese perfect.
Mulți ani după aceea, indiferent de neplăceri,
din clipa în care plecam spre aeroport
până la sosirea la destinație,
mă simțeam în siguranță și fericit.
Mamei îi plăceau cocktailurile Manhattan. Mie îmi plăcea Coca-Cola.
Liz apăru lângă locurile noastre.
Ce doriți să beți?
- O Cola, se poate? - Sigur că da.
- Eu aș vrea un Manhattan. - Bine.
- Avem voie să fumăm acum? - Da.
Pachetul de Newport cu filtru,
cu acel albastru turcoaz și semiluna la mijloc,
îmi amintea mereu de momente delicioase.
A aprins-o, iar un prim fum reconfortant
a ieșit dintre buzele ei.
Mi-am zis: "E sărbătoare."
Toate prietenele ei actrițe fumau.
De fapt, nu cunoșteam niciun adult nefumător.
Puteam număra toate stelele de pe cer.
Asta era impresia mea, prin hublou.
Era așa frumos. Ar trebui să trăim în avioane.
Mă gândeam la nopțile mele în cameră,
unde, stând întins pe pat,
ascultam vuietul avioanelor care zburau pe deasupra,
care probabil decolaseră din Newark sau LaGuardia.
Și mă întrebam: unde merge avionul ăsta așa târziu?
Cine e la bord?
Oare ei dorm?
O fi având paturi?
Și iată-mă chiar la bordul avionului care îmi ocupase gândurile.
Domnul de la locul 3D m-a rugat să vă ofer acest pahar.
Vi-l oferă el.
E foarte amabil din partea lui.
Transmiteți-i mulțumirile mele.
Când mama voia să facă pe marea doamnă,
vocea îi devenea gravă și caldă.
O numeam "vocea ei dramatică".
Nu-i plăcea când îi ziceam așa, dar continua oricum.
Puțin după aceea, desigur,
un bărbat atrăgător pe la 50 de ani
s-a așezat de partea cealaltă a culoarului.
Mama a bănuit că el era domnul cel generos.
Vă deranjează dacă stau aici?
Dacă nu v-ați așeza, v-aș obliga eu.
Mi-e o frică teribilă de zbor.
Nu-ți este!
Nu o contrazice pe mama.
Dar e o minciună.
De ce nu mergi în cabină să vorbești cu piloții?
Era o idee sclipitoare.
Chiar dacă bănuiam că mă va certa.
Am lăsat-o pe mama cu ale ei.
Eram în drum spre cabină când am dat
peste o apariție foarte ciudată.
Bună seara.
Eu sunt Omul de 3 Metri.
Vrei autograful meu?
Cine?
Lucrez pentru circul Barnum & Bailey.
Sunt Omul de 3 Metri.
În regulă.
În anii '60, cabina piloților nu era încuiată
și puteai intra acolo.
Cu acordul stewardesei. Dar Liz nu era de găsit.
Mi-am asumat riscul să deschid ușa.
Trei bărbați stăteau cu spatele. Nu m-au văzut.
N-a fost superbă?
O frumusețe. Nu-mi vine să cred că făcut-o cu noi toți trei.
Mie da.
Nu am prins decât frânturi.
Mi-am dat seama mai târziu, crescând,
că probabil vorbeau chestii deocheate.
Salutare. Mergi spre Pittsburgh astă-seară?
Nu.
La Los Angeles.
Și te-ai urcat în zborul "personal"?
Am vrut să zbor cât mai mult, avionul cu reacție e prea scump.
M-am gândit că se vor bucura să vadă un pasionat de zbor.
Dar mai mult îi încurcam.
Vom fi pe aici doar până la Chicago.
Dacă te plictisești, ești binevenit,
dar întreab-o pe stewardesă mai întâi.
În regulă.
Mulțumesc.
- Cine e Omul de 3 Metri? - Noua ta logodnică.
Oricum, zburam.
Și aveam să o fac toată noaptea.
Viața era formidabilă.
Când m-am întors la locul meu, mama începuse al doilea pahar
și devenise foarte tactilă cu noul ei prieten.
Iată-l pe flăcăul meu, Jeff.
Salut, Jeff.
Salut.
Ți-l prezint pe Harry. Locuiește în Pittsburgh, dragule.
E avocat.
Și cunoaște jucători de la Steelers.
Nu e extraordinar?
Sunteți căsătorit? Copii?
Da. Am o fată și un băiat.
Asta e bine.
Îți place puiul?
Îmi place puiul prăjit.
Ei bine,
acesta e aproape la fel: este un Cordon Bleu
și este delicios.
O să iau și eu.
Când m-am așezat, Harry îi șoptea mamei la ureche.
Am așteptat să termine ca să nu fiu certat.
Ce bărbat minunat...
Se exprimă atât de bine.
Mamei îi plăceau oamenii care vorbeau bine și articulau corect.
Nu suporta oamenii cu accent.
Doar dacă nu era pentru un rol.
"O dicție bună e semnul unei educații alese."
Prietena ei Julia era o femeie frumoasă și bogată,
căsătorită cu un inventator înstărit, care avea totul.
Dar mama deplora
accentul ei de New Jersey foarte pronunțat.
Spunea: "Ce păcat,
atâta distincție
irosită de acel accent oribil."
Interesant e că mama avea uneori același accent.
Dacă vom trece prin Pittsburgh,
Harry ne va invita cu plăcere la restaurant.
Cu toată familia lui?
Micuț impertinent.
În timp ce întunericul
se acoperea de nori de zăpadă,
am simțit că cineva îmi aduce ceva.
Asta e pentru tine.
După miros, bănuiam că este faimosul Cordon Bleu.
Chiar arăta a pui prăjit, doar că mai bun.
Mi-am înfipt furculița.
Îmi place puiul, îmi place brânza,
dar nu știu dacă îmi plac împreună.
Nu prea arată bine.
Mai pot cere o Cola?
Sigur că da, puiule.
Începusem coborârea spre Pittsburgh,
iar cerul s-a curățat într-un sfârșit.
Eram sub nori și ningea puternic.
Luminile orașului ofereau un spectacol frumos,
scânteind printre fulgii de zăpadă.
M-am gândit atunci la probabilitatea ca
un copil din una din acele case
să asculte zumzetul motoarelor
și să se întrebe: cine călătorește așa târziu?
Unde merg?
Oare ei dorm?
Aterizarea s-a făcut cu delicatețe.
Luminile albastre care bordau pista erau superbe sub zăpadă.
Rulam către poartă
când o voce a anunțat prin difuzoare.
Aici căpitanul dumneavoastră.
Din cauza unei furtuni de zăpadă,
zborurile către Dayton și Chicago
se amână până la noi instrucțiuni.
Vă rugăm mergeți la ghișeu pentru informații suplimentare.
Nicio grijă, TWA se va ocupa de cazarea pasagerilor la hotel.
Totul e gratis.
- Mulțumesc. Primim o cameră? - Da.
Fantastic.
L-am întrebat pe recepționer când fusese construit hotelul,
mi-a spus că în 1952.
Îmi imaginam toți cei care ajunseseră aici ca și noi,
în miezul nopții, încă din 1952.
Puiule,
ne vor anunța când avionul este gata,
dar probabil va dura câteva ore.
Încearcă să dormi puțin.
În regulă.
Eu mă duc jos să beau ceva.
În regulă.
- Va fi totul bine? - Da.
Te iubesc.
Și eu pe tine.
Eram sigur că se va vedea cu Harry,
dar n-am zis nimic.
Alo?
Da, ajungem imediat.
Am zbughit-o prin ușă.
Am luat-o la fugă pe culoar
și m-am luptat cu butoanele liftului.
Nu, încetează odată...
Mamă, vino! O să pierdem avionul!
Mamă!
Avionul pleacă în 20 de minute, o să-l pierdem!
Am văzut-o pe mama ieșind din altă cameră.
Vin.
Nu mai conta. Nici măcar că era cu Harry.
Important era că aveam 20 de minute
să ajungem la poarta de îmbarcare.
Mama era nespus de veselă pentru ora 3 dimineața.
De altfel, și eu.
Trei ore de somn, iar restul călătoriei era acum înainte.
Zborul de la Pittsburgh la Dayton dura cam o oră.
A fost mai interesant, privind în urmă.
În 40 de minute, am văzut-o pe mama trăind mai multe emoții
ca niciodată înainte.
Ce își povesteau una alteia?
Mai târziu, evident, am aflat totul.
Aveam doar puține amintiri,
mai ales că nu înțelegeam totul.
Dar aveam abia 9 ani când am vrut să fugim din țară.
Doar eu și fratele meu am scăpat.
Și, din nefericire,
eram acolo când armata i-a luat pe părinții noștri.
- E... - E în regulă acum.
M-am împăcat cu trecutul.
Era o emisiune la New York atunci,
care se numea „Amintiți-vă de noi".
Cu imagini de arhivă din era nazistă.
Acea emisiune era responsabilă pentru cele mai rele coșmaruri ale mele.
Mi-a părut mereu rău pentru Liz.
Oricum, mama o iubea mult.
Ca și cum întâlnind pe cineva care suferise mai mult ca ea,
se simțea consolată.
Mi-a părut rău că nu-i dădusem atenție Omului de 3 Metri.
Aș fi avut cu cine sta de vorbă.
Dar în această seară, urma să ating stelele.
Decisesem să rămânem în avion în timpul escalei din Dayton.
Am profitat ca să mai dormim puțin.
La trezire eram deja în aer.
Legându-ne cu centurile, Liz ne-a lăsat să dormim.
Nu urcase nimeni în Dayton.
Nimeni important, cel puțin.
Cine călătorește la 4 dimineața!
Am dormit până la Chicago.
Încă era noapte când am ajuns în terminalul O'Hare.
Eu mă opresc aici. E baza mea.
Dar v-am pregătit niște surprize.
V-am rezervat
două locuri la clasa întâi spre Kansas City și Denver.
Și va mai fi o surpriză la sosirea în Denver.
Aveți toate detaliile aici.
Duceți hârtia aceasta la ghișeu.
- Vă mulțumim mult. - În regulă...
- Mulțumesc. - La revedere.
Mă tot gândeam: cât am fi plătit pentru clasa întâi?
Era cam 185 de dolari pentru un bilet.
Vă dați seama câte jucării și hot-dogi însemna asta!
Fără a mai socoti încă două-trei zboruri ca acesta.
Tare drăguță Liz asta.
Atitudinea mamei s-a schimbat brusc.
Am văzut această schimbare petrecându-se.
Stătea mândră, cu bărbia sus, pășind cu grație...
Călătoream la clasa întâi,
și era o actriță care zbura spre Hollywood... la clasa întâi.
Regreta sigur că nu purta haina de leopard pe care o criticasem.
Hollywood mă așteaptă.
Mi-au spus să iau următorul zbor.
Sunteți actriță?
Da. Ce perspicacitate!
Mama făcea adesea remarci stânjenitoare.
- Succes la Hollywood. - Mulțumesc.
Terminalul era superb
și, chiar și la ora asta, ghișeul de hot-dogi era deschis.
Voiam doi. Mama a comandat unul.
- Gata? - Da.
Pot să mai primesc unul?
Chiar vrei, dar chiar vrei încă un hot-dog?
Da, chiar, chiar vreau unul.
Secțiunile de clasa întâi ale avioanelor cu elice sunt în spate,
contrar celor cu reacție.
Am observat mai întâi mărimea scaunelor,
apoi pictura murală superbă.
Decolarea era mult mai silențioasă.
Probabil de aceea eram în spate.
Avionul cu reacție e mai silențios în față.
Mama părea încântată să zboare la clasa întâi.
Să știi că dacă un studio m-ar chema,
sindicatul actorilor i-ar obliga
să mă facă să călătoresc la clasa întâi.
E obligatoriu.
Pe când avionul zbura spre vest,
soarele a apărut la orizont.
Am virat ușor la dreapta, și soarele a bătut în hublou.
Razele lui dansau pe chipul mamei.
Mai ții minte când jucam în „Luminează cerul"?
Și când un critic mă comparase
cu un amestec de Crawford și Stanwyck?
"Un veritabil tur de forță."
N-a fost minunat?
La dreapta mea atârnau draperii aurii.
Oare ce ascundeau?
Am pornit în căutarea unei stewardese.
Am zărit una lângă bucătărie.
I-am făcut semn, ridicând mâna ca la școală.
Pot să te ajut?
Vocea ei mi s-a părut cunoscută,
identică cu cea din difuzoarele terminalului din New York.
Arăta exact cum mi-o imaginasem.
Pentru ce sunt acestea?
Sunt cușete pentru zborurile nocturne pe distanțe lungi.
Aproape că nu se mai folosesc.
Când se foloseau? În ce an?
De ce s-a oprit folosirea lor?
Câte sunt în total?
- Vrei s-o luăm cu câte o întrebare? - Bine.
De la inaugurarea acestui avion
și până la sosirea avioanelor cu reacție, în 1959,
serveau pentru zborurile lungi.
Ori de câte ori un zbor dura peste 8 ore,
ca zborurile transcontinentale de noapte.
Oamenii puteau să doarmă. Un avantaj al primei clase.
Grozav! De unde știți toate astea?
Mama mea a lucrat mereu în domeniu.
Era stewardesă prin anii '30.
S-a retras din activitate în 1939.
De atunci, face anunțurile de zbor în New York.
Revin imediat.
Vorbiți serios?
Câți ani are?
Pe ce avioane zbura?
Unde face acele anunțuri?
Acum are 58 de ani.
Zbura mai ales pe avioane DC-3.
Și face anunțurile dintr-o căsuță mică din terminal.
Câte întrebări pui! Îți plac avioanele?
Este primul tău zbor?
Mi-a răspuns la tot, și chiar mai mult.
Era noua mea cea mai bună prietenă.
Mamo, trezește-te!
Trebuie să te trezești!
- Ce este? - N-o să-ți vină să crezi.
Mama lui Doris e vocea de la aeroport.
Are 58 de ani și a fost una dintre primele stewardese.
O s-o adori, nu are accent și este frumoasă!
Cine?
Doris!
E minunat, piciule.
Nu-mi spune așa în fața lui Doris.
Bine. Hai, trebuie să dorm.
Era coafată exact așa cum îmi place mie.
Avea ochi albaștri frumoși...
Eram fascinat.
Câți ani aveți?
21 de ani.
Care este vionul dvs. preferat?
Boeing 707.
De ce?
Pentru că este foarte frumos și foarte rapid.
Și mie îmi place. Aveți un prieten?
Aveam unul, dar ne-am despărțit.
Mama mea este actriță.
Chiar așa?
Era tehnica mea de a impresiona oamenii.
Nu e ceva obișnuit.
Mergem la Hollywood.
Ei o așteaptă.
Trebuie să filmeze un film cu Paul Newman,
cred.
Paul Newman?
E incredibil!
Trebuie să mă întorc, mama mă așteaptă.
De ce am mințit?
Ce imbecil.
Faza cu actrița fusese suficientă ca să o impresioneze.
Aeroportul din Kansas City nu avea nimic interesant.
Cu excepția magazinului de jucării.
Nu se poate!
O machetă cu baterii aproape identică cu avionul nostru.
Cea mai mișto jucărie din lume!
Ușile se deschideau, pasagerii dispăreau.
Apărea însoțitoarea de zbor.
Doamne!
Ușa se închidea la loc.
Pasagerii reapăreau.
Motoarele porneau pe rând.
Sfinte Sisoe! Începe rularea!
Viața era atât de frumoasă încât mi-ar fi greu
să-mi mai revin.
- 12,95. - În regulă.
- Vi-l notez. - Bine.
Până când l-am stricat.
Am plâns timp de o oră,
inclusiv în timpul decolării spre Denver.
Aceasta urma să fie cea mai lungă etapă, aproape 4 ore,
din cauza vântului din față.
Ce se întâmplă?
Avionul meu s-a stricat.
Și avioanele adevărate se strică.
Zău?
Da, sigur.
Nu știam asta.
Revelația lui Doris mi-a schimbat viața.
Întotdeauna îmi fusese greu să accept lucrurile imperfecte.
Mai ales în mecanică.
Ea mi-a dat răspunsul care îmi servește și astăzi:
lucrurile adevărate se strică și ele.
- Îți pregătesc cușeta pentru somn? - Da!
Mulțumesc, dar nu este necesar.
Mamă!
Nicio problemă, rezolv acum.
Era grozav să fiu în cușetă,
privind cerul prin hublou.
Imposibil să închid un ochi.
Stăteam cuminte, ca să fiu lăsat să mă bucur.
Poate chiar să-mi mănânc masa acolo.
Mi-a spus că sunteți actriță.
Felicitări, pentru filmul cu Paul Newman.
Trebuie să fie emoționant.
Probabil a înțeles greșit.
Nu merg acolo pentru un anumit film,
ci un prieten s-a oferit să mă ajute.
Știe că sunt o mare fană a lui Paul Newman.
Probabil a făcut o confuzie.
Eram mort de rușine, nu mai voiam să trăiesc.
O să văd dacă are chef de prânz.
Mulțumesc, Doris, ești adorabilă.
Prânzul este gata.
- Îți place puiul? - Da, puiul prăjit.
E ca puiul prăjit, dar mai bun.
Da?
Se numește Cordon Bleu.
- Pot să mai primesc un Cola? - Desigur.
Revin imediat.
Bărbatul pe care l-am situat pe locul 7D
bea mult și fuma Pall Mall.
Niște țigări fără filtru foarte tari, după spusele mamei mele.
Țigările Newport erau mai ușoare.
În fine, nu se oprea din a privi titlul principal
din ceea ce părea a fi Kansas City Star:
"Catastrofă. Un avion de linie s-a prăbușit la Idlewild."
Ilustrat de o fotografie neclară.
Accidentele mă intrigau mai mult decât mă șocau.
Cum să-mi închipui că ceva ce iubeam atât de mult
putea să le facă rău oamenilor, sau mai rău, să-i omoare?
L-am auzit adresându-se unei însoțitoare.
Nu lui Doris.
Totul este în regulă, domnule?
Sincer să fiu, nu.
Mi-e greu să citesc asta, pentru că acum ceva timp,
trebuia să iau avionul de la Chicago la New York, pentru afaceri,
și am ajuns târziu.
Am vrut să urc la bord, dar au refuzat să mă ia.
Am plecat înapoi, destul de supărat.
Când am ajuns acasă,
am pornit televizorul și am văzut că avionul meu se prăbușise.
Cel pe care trebuia să-l iau.
Îmi este foarte frică de avion.
Îmi pare rău.
Vă garantez că nu se va întâmpla nimic de genul acesta.
Nu riscăm nimic.
Dacă aveți nevoie de mine, sunt aici.
În regulă, am reținut.
Avea tot dreptul să-i fie frică.
Nu l-aș fi putut liniști:
avionul meu era stricat.
Probabil s-ar fi speriat doar văzându-l.
Deodată, mi-a venit o idee.
Căpitanul l-ar putea repara!
Jucăria mea, vreau să zic.
Sunteți căsătorit?
Nu. Nu mai sunt.
Tocmai am divorțat.
Ce coincidență!
Mama mea este actriță.
Nu stăpâneam prea bine cuvântul "coincidență".
L-a reparat!
E senzațional!
Ar fi trebuit să se căsătorească cu mama.
Mulțumesc.
De fapt, mama va juca într-un film cu...
cred că a spus: Kirk Douglas și Elizabeth Taylor.
Și Paul Newman.
Da?
Paul Newman?
Pe bune...
Trebuie să mă întorc.
Mulțumesc.
Bună, dragule.
Căpitanul l-a reparat.
E genial.
Super, mă bucur pentru tine.
Era încântată. Știam de ce.
I-au pus o față de masă imaculată.
Cu porțelan fin și tacâmuri de argint.
Doamne...
Lenox.
E nepoliticos să-ți întorci farfuria în fața oamenilor.
Adora argintăria și porțelanul de lux.
A început să citească meniul cu voce tare, ca de obicei.
Îl declama cu o voce teatrală care mă stânjenea
la restaurant.
„Pentru început: creveți cu sos cocktail
sau ciuperci umplute cu crab.
Felul principal: vită în sos propriu
sau pui Cordon Bleu."
M-am suit înapoi în refugiul meu,
micul meu colț de liniște.
În timp ce mă uitam la mama mea mai jos,
mă întrebam ce vom face de ziua mea.
Am început să chicotesc amintindu-mi de când am împlinit cinci ani.
Fusese atât de reușit
încât cerusem o petrecere pe zi.
Mama a cedat timp de 5 zile.
Și am învățat crudul adevăr:
zilele de naștere nu durau decât o zi.
Nimeni nu mi-a spus că nu era un eveniment lunar.
Într-o zi de aprilie, o prietenă de-a mamei a apărut la petrecerea mea
și a spus: "Nu e în februarie?"
"Ba da, dar nu-i strica petrecerea."
Avea acest gen de bunătate.
M-am întins pe o parte.
Legănat de torsul liniștitor al motoarelor.
Cât ai zice pește, am adormit.
În anii care au urmat, verificam orarele de zbor
pentru a călători cu un avion cu elice,
când aveam timp,
pentru a regăsi un asemenea somn.
Poți să dormi în continuare atât timp cât ești legat.
Bine.
Aici căpitanul dumneavoastră.
Vom traversa o zonă de turbulențe timp de 20 de minute.
Vă rugăm să rămâneți așezați și să vă cuplați centurile.
Aparatul a început să se scuture.
Șuieratul turbinelor s-a schimbat când am traversat norii.
Cu toate acestea, turbulențele se înrăutățeau.
Pasagerii se uitau în jur,
de parcă ceva ar fi putut rezolva problema.
Domnul de la 12A s-a ridicat și s-a clătinat spre coada avionului.
Striga în gol.
Încetați să mă mai urmăriți!
Însoțitoarea pe care nu o cunoșteam l-a prins.
Vă pot ajuta?
Ce spectacol ciudat.
Domnul strângea gâtul doamnei, iar ea îi răspundea la fel.
Tensiunea dintre cei doi era palpabilă.
Dar aveau o conversație normală.
Era mai complex decât părea la prima vedere.
Expirați.
Se îmbarcase înaintea tuturor
și era sub sedative.
Călătorea pentru a fi transferat la un spital de psihiatrie din Denver.
Mulțumesc mult.
- Calmați-vă. - Îmi pare rău.
Sunt aici dacă e nevoie.
Vorbeau atât de calm
încât nimeni nu ar fi bănuit nimic.
Împreună, reușiră să-l liniștească.
Starea de neliniște a persistat până la final.
Succes cu filmul cu Newman.
Mulțumesc mult. O să am nevoie.
De ce s-a stricat avionul nostru?
Nu știu, îngerașul meu. Dar nu-i nimic.
Ne vom odihni,
iar mâine ne așteaptă un alt zbor minunat.
Ai vrea să citim o mică piesă împreună?
Cred că ar trebui să citim "Poveste din Philadelphia".
Da, de acord.
Escale aceasta în Denver a fost drăguță.
În acea seară, mama a citit două acte întregi.
Din câte-mi amintesc, seara,
mama îmi citea piese de teatru, nu povești cu zâne.
Am mâncat la restaurantul terminalului.
Un sandviș cu brânză topită, un Cola și baletul avioanelor.
A fost mișto.
Ce am fi putut spera mai mult?
Nimic.
Viața era formidabilă.
Mulțumesc. Zbor plăcut.
Bună ziua.
Trebuie să vă înmânez acest mesaj.
Liz mi-a explicat totul.
Așteaptă!
Am greșit poarta, o să pierdem avionul.
Nu e poarta bună, mamă.
E un avion fără escală spre Los Angeles!
E Boeing Star Stream 707, serviciul Royal Ambassador!
- Mulțumesc. Îl iau eu. - Zbor plăcut.
Mulțumesc.
Surpriză, dragule!
O să luăm un avion cu reacție!
Ce?
Nu, nu e adevărat!
O să călătorim cu 707 spre L.A.
Nu te bucuri?
E surpriza ta de la Liz.
Ce s-a întâmplat?
Nimic. Dar...
o să mergem în avion, iar tu o să faci iar pe actrița.
Hai la îmbarcare, bine?
Eram încântat.
Dar, uneori, mi-era greu să-mi exprim bucuria.
O bucurie umbrită de regret.
Poate pentru că-mi luam adio de la acea doamnă înaripată
sau pentru că n-o să o mai văd pe Doris.
Mama tăcea, iar eu mă simțeam foarte vinovat.
Deodată, l-am văzut.
O adevărată bijuterie a aviației civile.
O operă de artă, credeți-mă.
Eram la bordul unui avion cu reacție și la clasa întâi.
Nu-mi venea să-mi cred ochilor.
Mama mi-a spus să stau de partea mea
ca să pară că călătoresc singur.
Ea s-a așezat lângă o femeie fermecătoare, Barbara.
Forța de accelerare maximă m-a lipit de scaun.
Fantastic.
Fantastic, chiar așa a fost.
Decolarea a fost imediată.
Dintr-odată, survolam munții Colorado.
Culmile înzăpezite scânteiau.
A fost de neuitat.
Odată ajunși la altitudinea de croazieră, căpitanul a vorbit:
Bine ați venit în era avionului cu reacție.
Zburăm în prezent cu 960 km pe oră,
la o altitudine de 10.000 de metri.
Timpul nostru de zbor până la Los Angeles
va fi de o oră și 52 de minute.
Relaxați-vă, bucurați-vă de călătorie.
Șampania este din partea casei.
Barbara era mai în vârstă, dar foarte drăguță.
Genul care îi plăcea mamei mele:
rafinată, bogată și fără accent.
Nu, nu...
Din păcate, soțul meu a murit de mult timp.
Henry. Ăsta era numele lui.
O să vă spun povestea.
Era pe un podium.
Tocmai fusese numit CEO al Crocker Bank.
- Și acolo, a suferit un infarct. - Barbara...
Avea 43 de ani.
Am decis să explorez cabina.
Mergeam cu un pas arogant,
așa cum doar un băiat de 8 ani
poate fi într-un moment atât de special.
În stânga, la capătul culoarului, se afla un băiețel.
Mai tânăr decât mine cu vreo doi ani, aș zice.
Citea ghidul oficial al legăturilor aeriene: OAG.
Doar agenții și companiile îl aveau.
Este ultimul ghid?
Tatăl meu le primește primul prin poștă.
Ce noroc ai!
Revin imediat.
Noul meu cel mai bun prieten, are ghidul...
Jeff, dragule...
Ți-o prezint pe Barbara. Și știi ceva?
Tatăl ei are o companie aeriană.
Trans Caribbean Airlines.
Serios?
Și închipuie-ți că tatăl meu a pus numele meu, Barbara,
pe botul unui aparat nou-nouț, un DC-8 Jetliner.
E senzațional!
Un avion care îi purta prenumele!
Să rămân aici sau să mă duc la noul meu prieten, Skipper?
Copiii...
În ora care a urmat, am discutat despre subiecte care ne fascinau doar pe noi.
Îți imaginezi că TWA opera un zbor direct care lega Londra
de San Francisco, care dura 22 de ore, până în 1960?
Glumești?
Prietenii mei nu erau fani ai aviației. Acum îl aveam pe Skipper.
- Unde este tatăl tău? - Acolo, în față.
- Cu ce se ocupă? - E avocat.
Și mama ta?
A murit când aveam 3 ani.
Zău? Ai o mamă nouă?
Nu, tata s-a recăsătorit
de două ori după moartea mamei mele,
și au murit și ele de cancer.
- Toate trei. - Pe bune?
- Are accent? - Nu știu.
- E important? - Mai mult sau mai puțin.
- Nu cred. - Mama o să-l adore.
Ea îi adoră pe oamenii care nu au accent.
La Hollywood.
În cinstea noastră.
Mamă!
Am un prieten,
tatăl lui e bogat și trist și fără accent!
Dă-i numărul rândului meu.
Bună!
Sunteți aici?
Mi-am schimbat zborul ca să vă revăd.
N-o să mă mai spăl pe față niciodată.
E prea frumos.
Iubita mea,
prietenul meu
și noul soț al mamei mele, poate,
la bordul unui avion frumos în direcția Vest.
E imposibil din punct de vedere științific ca viața să fie mai frumoasă.
Bună ziua.
Vită chateaubriand?
Nu.
Vă place puiul?
Nu prea, nu.
Nici măcar puiul prăjit?
Ba da, puiul prăjit îl ador.
Atunci, e ca puiul prăjit, se numește Cordon Bleu.
Dar, la bordul avioanelor noastre, copiii au un meniu dedicat.
Aveți de ales între un hot-dog, un hamburger
și un sandviș cu unt de arahide și dulceață.
Un hot-dog cu muștar.
Și eu, un hot-dog fără muștar și fără ketchup.
Perfect.
Am crezut că leșin. Un hot-dog la 11.000 de metri?
Eram atât de fericit, că nu-mi găseam cuvintele.
Dar trebuia să spun ceva...
Ador ghidul tău de legături aeriene.
Mulțumesc.
Soarele strălucea, cerul era de un albastru orbitor,
mâncam un hot-dog și beam un Coca-Cola
cu noul meu cel mai bun prieten la 960 km pe oră.
Era oficial cea mai frumoasă zi din viața mea.
În timp ce rulam, vedeam noul restaurant futurist
al aeroportului din Los Angeles.
Era magnific.
Îmi spuneam că mi-ar plăcea mult să merg acolo într-o zi.
Prin hublou,
vedeam pasarela alunecând spre ușa aparatului.
Mamă, sunt camere de filmat afară.
Pe bune?
Nu, are dreptate.
- Mai bine să fim pregătite. - Da.
Sunteți divină.
De ce sunt camere de filmat?
Era căpitanul nostru care efectua ultimul său zbor la vârsta de 62 de ani.
Doris mi-a vorbit despre tine.
- Te cheamă Jeff? - Da.
Ți-ar plăcea să mă însoțești pe pasarelă?
Revista Life făcea un reportaj special despre el.
Am o ultimă întrebare.
Ce veți face la pensie?
Ei bine,
nu voi fi la pensie până când nu voi semna,
dar dacă țineți neapărat să o fac
în fața camerelor voastre...
cred că...
cred că mi-ar plăcea
să-mi dau însemnele de căpitan
tânărului de aici
care, cred eu,
s-a născut ca să zboare.
Am luat acel moment atât de în serios încât am devenit pilot la rândul meu.
M-am căsătorit cu Doris,
deși a trebuit să recuperez ceva timp.
Treisprezece ani, ca să fiu precis.
Cu toate acestea, suntem fericiți.
Un cuplu căruia îi merge totul din plin!
De altfel, o văd aproape în fiecare zi.
Este noua voce a aeroportului JFK,
iar eu asigur legătura New York-Los Angeles.
E practic.
Dacă vă întrebați ce s-a întâmplat cu mama mea,
nu s-a căsătorit cu tatăl lui Skipper, dar s-a întâlnit cu el.
Toți ne-am prefăcut că îi credem poveștile.
E fericită oricum.
Ea predă teatru la Pasadena Playhouse, în California.
Are 80 de ani și se distrează de minune cu tinerii actori.
Liz este eleva ei preferată de aproape 20 de ani.
Viața a fost minunată.
Traducerea și adaptarea: Yageat-san
ACEST FILM ESTE DEDICAT LUI
KELLY, JETT, BEN ȘI ELLA.
PĂRINȚILOR MEI, FRAȚILOR ȘI SURORILOR MELE
CARE AU FOST MODELELE MELE ÎN VIAȚĂ!
NARATOR JOHN TRAVOLTA