Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Izgalmas időket élünk.
Megmondom nektek őszintén,
hogy tök más műsorral készültem.
Teljesen más műsorral.
Amikor a washingtoni fellépésemet terveztem,
még egészen más volt a kapcsolatom a Fehér Házzal.
Egész más poénokkal készültem.
Hogy elsztorizgatok a pickleballos élményeimről.
Aztán közbeszólt az élet.
Aki nem tudja, miért alakult ez így,
elmesélem, mi volt a sztori.
Én voltam a Grammy-gála házigazdája.
Szuper volt, nagyon jól éreztem magam.
Utána nem annyira.
Lement a díjátadó,
rohantam a reptérre, vissza a keleti partra,
mert ugye vártak a fellépések.
És… általában nem lövöm be a wifit utazás közben.
Relaxálok.
Megérkeztem Bostonba.
És akkor tudtam meg, hogy megváltozott az életem,
amikor valaki elment mellettem a gépen,
miközben a laptopomat pakoltam,
a vállamra tette a kezét, és azt mondta: „Trevor! Harcolj!”
„Veled vagyok! Harcolj!
Gyerünk! Tarts ki!”
Mondom, „ennyire bénának tűnök?”
A reptéren az emberek bátorítóan integettek.
„Ez az! Drukkolok! Tarts ki! Igen!
Ez az!”
Kivéve a feketék. Ők inkább, „Hű, tesó!”
Aztán bekapcsoltam a telómat.
És esküszöm, azt hittem, valami baja van.
Még be sem töltött a cucc, már vadul rezgett.
Bejött az Apple-logó, aztán…
Mi ez? Tömegével jöttek az értesítések. „Mi az, Jacko megint meghalt?
Mi történt? Mi folyik itt?”
Az összes app megőrült.
Az iMessage…
A WhatsApp…
Twitter… Instagram…
Még az Uber Eats is: „Kemény cucc jön, haver.”
Megnéztem az üzeneteket,
és minden ember, akivel valaha találkoztam,
rám írt.
Az óvó néniktől kezdve mindenki.
„Trevor! Jól vagy?”
„Trevor, mi ez? Láttad?” „Trevor, hívj!” „Hívj!” „Hívj!”
„Ne hívj, tesó!” „Hívj, hívj, Trevor! Mi ez? Láttad, Trevor?”
Egyikük azt írta: „Bakker, láttad, mit mondott Trump?”
Én meg: „Mit mondott Trump?
Mit mondott Trump már megint?
Anyám! Csekkoljuk! Na mit mondott?
Én?”
Ja, máshogy karcol, ha te vagy a célkeresztben, az tuti.
Kész őrület.
Hét évig vezettem a Daily Show-t. És a hét év alatt…
amerikai politikával és hírekkel foglalkoztunk,
mert erről szól a műsor.
És akkoriban a csapból is Donald Trump folyt,
úgyhogy mindig vártam, mikor talál be valamivel.
Nem így lett, aminek örültem.
Aztán eljöttem onnan,
és megnyugodtam, mint hülyegyerek a horrorfilmben.
Aztán én lettem a Grammy-gála házigazdája.
Mondom, király, ez egy zenei műsor, sokkal nyugisabb lesz.
De kiderült, hogy az elnök nézi a Grammyt.
Ja, és nem volt túl boldog.
Egy kicsit sem.
De nem ám.
Írt egy posztot.
Egy terjedelmes posztot,
és kiosztott egy Google-értékelést
a teljesítményemre.
És hát nem csapta össze.
Írt egy teljes…
Inkább felolvasom az egészet, mert nem akarom hibásan idézni.
Felolvasom…
Ezt dobta ki,
amikor rákerestem a nevemre és az övére.
Ezt a Truth Socialön posztolta
egy bizonyos @realDonaldTrump.
Viccet félretéve, Donald Trumpé a platform.
Picit fura, hogy nem az övé a sima @DonaldTrump.
Valaki lenyúlta, ő meg, „Na jó. Real Donald Trump.”
De a lényeg, hogy a következő a poszt.
„A Grammy-gála
KATASZTRÓFA volt!”
Amit kiabálok, az nagybetűvel van írva.
Így próbálom visszaadni az élményt, oké?
„Szinte nézhetetlen volt.”
Akkor nem teljesen.
„A CBS örülhet, hogy nem kell adnia többet ezt a mocskot.
A házigazda, Trevor Noah,
bárki legyen is az…”
Ez azért szemétség.
Mert hát
értem, mit akart ezzel mondani,
de ez így nem jó.
Nem mondhatod azt, hogy „A házigazda, Trevor Noah,
bárki legyen is az.”
Mert az egész pontosan én vagyok.
Értem én, hogy le akarsz húzni,
de leírtad a teljes nevemet,
és az aznap esti titulusomat.
Nem utalgathatsz homályosan és lehetsz konkrét egyszerre.
Ez nem így működik.
„Bárki legyen is az.”
Ez csakis én lehetek.
Nincs „bárki” az egyenletben, ez pontosan én vagyok.
„Trevor Noah, házigazda, személyi szám: 4576728135.
Bárki legyen is az.”
Nem, ez én vagyok.
Ez gáz. Nem beszélsz így, ha ismered az illetőt.
„Bárki legyen…”
Ezt akkor mondod,
ha egy idegen átlovagol a városon, és megbecsteleníti a lányod.
Erre találták ki.
„Megölöm a fickót, bárki legyen is az!”
Az is vicces, hogy a poszt közepén áttért erre az archaikus nyelvezetre.
Ugye? „Bárki is legyen az.”
„Fú-fá-fó-fí!
Érzem a szagod, te dél-afrikai!”
Tök random.
Szóval azt írja, „A házigazda, Trevor Noah, bárki legyen is az,
majdnem olyan rossz, mint Jimmy Kimmel.”
Szegény Jim! Bírom Jimmy Kimmelt.
Most meg miattam kapja az ívet.
Otthon volt, csinálta a dolgát.
Nem is dolgozik vasárnaponként.
És a telefonja egyszer csak…
„Majdnem olyan rossz, mint Jimmy Kimmel a lepontozott Oscaron.”
És folytatja.
„Noah ráadásul ALAPTALANUL
azt állította,
hogy Donald Trump Bill Clintonnal Epstein szigetén volt.
KAMU!”
Na már most, csak hogy tisztázzuk.
Egy szóval sem mondtam,
hogy Trump Clintonnal Epstein szigetén volt.
Nem mondtam ilyet.
Elsütöttem egy viccet a gálán, egy halom másik mellett.
Ez az után jött,
hogy Billie Eilishé lett az év legjobb dala.
Azt mondtam: „Gratulálok, Billie Eilishé az év dala.
Ez az a díj, amire minden előadó vágyik,
majdnem annyira, mint Donald Trump Grönlandra.
Mert most, hogy Jeffrey Epstein már nem él,
kell neki egy új sziget, ahol lazulhat Bill Clintonnal.”
Oké? Ezt mondtam.
Nem azt, hogy ott volt a szigeten,
hanem azt, hogy kell neki egy saját.
Ami nyilván csak vicc,
mert úgysem Bill Clintonnal menne, nem?
És Epstein szigete után Grönland elég gatya.
Tök más a klíma, tök más a vibe.
Szóval „…Bill Clintonnal Epstein szigetén voltak.
KAMU!
Bill nevében nem beszélhetek…”
Imádom, hogy lehazugoz, miközben ezt tolja:
„Összevissza hazudik! Kivéve Billről, azt le kéne ellenőrizni.
Ismeritek a fickót.
De én sosem jártam Epstein szigetén.
A közelében sem.”
Ez felesleges. Nem az a lényeg, milyen közel voltál Epstein szigethez.
Hanem az, milyen közel voltál a tulajához.
Nem az érdekes, földrajzilag hol.
Nem ez van: „Hol voltál a Karib-térségben?
„Epstein-sziget?” „Nem, Jamaica.” „Lebuktál!”
Nem.
„A közelében sem.
És a ma esti hazug rágalmazásig
sosem vádoltak azzal, hogy ott jártam.”
Tényleg?
Én voltam az első?
Előttem senki sem említette Trumpot és Epsteint együtt.
Én voltam az első.
Miattam említik a nevét vagy ötezerszer azokban az iratokban.
Én állítottam fel azokat dominókat,
és én döntöttem le őket.
„Még az álhírgyárak sem.
Noah egy szerencsétlen lúzer.
És jobb, ha tisztázza a tényeket, mégpedig gyorsan.
Kénytelen leszek ráküldeni az ügyvédeimet
erre a szánalmas, csóró, tehetségtelen műsorvezető-utánzatra,
és a gatyáját is leperelem.”
Ez egy dollárjel. Nem tudom, milyen a hangja.
„Kérdezd meg Slopadopolust és a többieket, ők hogy jártak!
És persze a CBS-t!
Készülj, Noah!
Jól el fogok szórakozni veled.
DJT, az elnök.”
Az utolsó mondat nem semmi.
Ja, hát ez…
„Készülj, Noah!
Jól el fogok szórakozni veled.”
Mert tudod,
ha nem az a cél, hogy a szexuális devianciádat reklámozd,
a helyedben nem pont ezt írnám.
„Jól el fogok szórakozni veled.”
Mondja valaki, miután felcsatolta a fejére a dildót.
Szóval ja. Így telt a hétfőm.
És megmondom őszintén, nem aggódtam túlságosan.
Donald Trump sokat nézi a tévét.
Felhúzza magát rajta, ír róla egy posztot,
és többnyire továbblép.
Azt hittem, úgyis jön valami más.
Mert a csávó sok szempontból olyan, mint egy mókus a tévé előtt.
Ugye? Teljesen…
Ja, a keze is ugyanakkora.
Szóval azt gondoltam, majd elmúlik.
Elfelejti.
És így is lett.
Másnap a kormányzati leállás volt a slágertéma a Fehér Házban.
Küszöbön állt a leállás.
Az amerikai kormányzat mindig a leállás küszöbén áll.
Lassan válthatnának családi csomagra, nem?
Hónapról hónapra nem működik.
És az elnököt is megkérdezték erről.
Ez egy súlyos téma.
És a kormányzati leállásról szóló diskurzus kellős közepén
az egyik újságíró a terem végéből bekiabálja:
„Elnök úr!
Bepereli Trevor Noah-t a Grammy-gálán tett állításaiért?”
Te pöcs!
Már megúsztam!
Mindig érdekelt, mi lehet a sráccal, aki…
„Tanárnő, elfelejtett házit adni!”
Trump kapcsolt.„Ja, Trevor Noah.
Azt mondta, Epsteinnel voltam. Beperelem. Kispályás. Lúzer.”
Ja. Úgyhogy lehet,
hogy be fog perelni az Egyesült Államok elnöke.
Bizony.
Most ujjongtok, aggódtok, vagy…
De őszintén.
Nem tudom, mit szóljak ehhez,
mert gőzöm sincs, mi lesz a vége.
Ha normális időket élnénk, nem izgulnék.
Donald Trump beperelne.
A bíró meg elutasítaná kismillió különböző okból.
Első alkotmánykiegészítés, szólásszabadság, vicc, szatíra.
Ezeket mind védi a törvény egy normális világban.
És Trump perelne be. Kit érdekel?
De most nem Trump perel be, hanem az Egyesült Államok elnöke,
Donald Trump.
Nem tudom, ez mit jelent.
Fellebbezzek? Eljut az ügy a legfelsőbb bíróságig.
Belépek, ő ott vár rám.
Azt mondja: „Köszönj a kis barátaimnak!”
Hát nem tudom.
Senki sem tudja.
Nála sosem lehet tudni.
Ugye?
Kérdezzétek meg Nicolás Madurót!
Venezuelában elnök volt,
jelenleg fogvatartott New Yorkban.
Igen, ő volt Venezuela elnöke.
A következő pillanatban már nem.
A sztori egészen észbontó.
Az történt… Nézzetek csak utána!
Az történt,
hogy Nicolás Maduro adott egy tévés interjút.
Azon viccelődött, hogyan fenyegetik, Donald Trumpra utalva.
Azt mondja, „Nem lesz gond. Minden rendben.”
Majd betolt egy számot, Nincs háború, csak béke,
miközben Trumpot gúnyolta
a Donald Trump-táncfigurával.
Amit mind ismerünk.
Nyomta a figurát.
És csinálta ezt a…
Tudjátok! A dupla recska.
Mire Trump ezt látva: „Kapjátok el!”
„Hozzátok ide!”
A katonák meg elkapták, idehozták, és lesittelték.
Nem akárhová dugták, hanem egy brooklyni börtönbe.
Ugyanabba a böribe,
ahol Diddyt tengeti a napjait.
Képzeljétek el!
És még én panaszkodom!
Nicolás Maduro…Hát a csávó aztán…
Hogy érezzétek a szitu iróniáját.
Láthatta, ahogy Amerika
végrehajtja a legbrutálisabb kitoloncolási kampányt
a történelemben.
És mindeközben
ő az egyetlen bevándorló, akit behoznak.
Maduro az egyetlen bevándorló, aki imádja az ICE-t.
Rájuk lőtte el a telefonhívását.
„Halló, ICE! Gyertek értem!
Igen, gyertek! A repülőt megoldom. Segítek.
Ne már, megoldjuk, srácok!”
Hát ezért nem tudom, mi lesz ebből.
Többé senki sem tudja.
A sors fura fintora. El tudjátok képzelni?
Évtizedeken át
vasmarokkal irányította a birodalmát.
Rettegésben tartotta a környezetét.
Büntetlenül kegyetlenkedett másokkal.
És most elveszik az olaját, és ugyanabba a börtönbe dugják,
mint Nicolás Madurót.
Micsoda szopás!
Az egyetlen jó dolog ebben a helyzetben,
hogy most talán
tökéletes az időpont egy földönkívüli invázióhoz.
Sosem ideális, ebben egyetértünk.
De ha választanom kellene, most lenne a legjobb.
Igen.
Mert ha megtámadnának az űrlények, az nem sülne el jól.
Esélyünk sem lenne.
Ha képesek téridő-utazásra, a fegyvereink semmit sem érnek.
Max felidegesítenénk őket.
Pontosan tudjuk, mi lenne belőle.
Berepülnek, és mindent felrobbantanak.
Láttuk a Függetlenség napját. Tudjuk, hogy megy ez.
Will Smith hiába segít, egyszerre csak egyvalakit tud lepofozni.
Akkor mit tegyünk?
Rengeteget agyalok ezen.
Komolyan. Folyamatosan az űrlényinvázión kattogok.
Nekem ez a Római birodalmam.
„Mit kellene csinálni?”
Azelőtt sosem gondoltam erre.
Dél-Afrikában eszembe se jutott.
De Amerikában ez tök valós.
Mert ha jönnek az ufók,
akkor ide jönnek.
Ide jönnek, egyenesen Washingtonba, felrobbantják a Fehér Házat.
Aztán mennek tovább. Jön London, felrobbantják a Big Bent.
„Tudjátok, hány óra van?”
Aztán egyesével felrobbantják a többi nevezetességet.
Értem én persze. Amerika mindenekelőtt. Oké.
Ja.
Amikor Dél-Afrikában éltem, sosem gondoltam erre.
Tudtam, hová mennek a földönkívüliek.
Felrobbantják a világot. Csak egy helyre nem mennek.
Afrikába.
Ja. Láttátok a filmeket.
Afrikát sosem támadják meg.
Néztem a filmeket. Vártam.
Szózatot intéz az elnök:
„Föld lakói! Földönkívüliek támadták meg minket.”
Aztán jönnek az ufók.
Én meg: „Hé! Afrika nem a bolygó része? Ez meg mi?”
Oda sosem mennek. Tudtok olyan filmet, ahol Afrika is kap?
District 9!
Nem. Hogy mi?
District 9!
District 9?
Tévedsz.
És rohadj meg, hogy elcseszed a műsort!
Ülsz ott a páholyban, mint egy király.
„District 9, mint mondám.
A fejed vétetem!”
Nem. A District 9 ügyes próbálkozás, de nem jó.
Ha emlékszel a cselekményre,
az űrlények nem támadták meg Afrikát.
Az űrlények ott zuhantak le. Afrikában.
És a film többi részében próbáltak elmenekülni.
Mert mi aztán nem szarozunk.
Hollywood annyira gáz.
„Mi a legrosszabb, ami űrlényekkel történhet?
Mi lenne, ha ott ragadnának Afrikában?”
Az ufók sosem támadják meg Afrikát. Egyszer sem.
Régen úgy képzeltem, azért, mert sajnálnak.
Gyerekkoromban imádtam ezeket a filmeket. A mai napig bírom őket.
De gyerekkoromban egyszerűen imádtam mindet.
Ha volt benne ufó, én is ott voltam.
Anyukám pedig csinált nekem egy nagy tál popcornt.
Leültünk a kanapéra, és végignézte velem az összes filmet.
Utálta őket, de ki volt írva, hogy „szülői felügyelettel”,
és ő ezt nagyon komolyan vette.
Egyszer pont meghallotta, hogy… „A film szülői felügyelettel ajánlott.”
Erre ő, „Hű, ezt nézem kell.” Onnantól mindig ezt csinálta.
Néha én rohantam oda, hogy jöjjön.
Ha meghallottam, hogy „szülői…”, már ordítottam: „Anya!
Anya!”
Berohan, én meg: „Felügyelj már, légyszi!”
De öt perc után már én fogtam az ő kezét.
Csak ült, és be nem állt a szája:
„Mi történik, Trevor? Ezek most kik?
Miért csinálják ezt? Mi ez?”
„Anya, ott tartok, mint te. Együtt kezdtük a filmet.”
Szóval hozott egy nagy tál popcornt,
lehuppantunk, és kezdődött a film.
Jön az ufóinvázió: „Idegenek támadták meg a Földet.¨
Jönnek, és mindent szétlőnek.
Majszolom a popcornt:
„Luxusgondok.”
Gyerek voltam. És ha megkérdezed: „Ezek miért nem jönnek Afrikába?”,
azt mondom, sajnálnak minket.
Úgy gondoltam, hogy az ufók sajnálják Afrikát.
Elindul a hajó, hogy felrobbantsa az összes kontinenst.
Megérkezik Afrika fölé,
a pilótafülkében két ufó.
„Fotonlézert aktiválni!”
„A fotonlézer bevetésre kész.”
„Három, kettő, egy…”
„Hé, egy pillanat!
Szerintem ez már megvolt.”
„Itt már jártunk.”
„Tévedés, még nem jártunk itt. Robbantsd fel!”
„Mit robbantsak fel? Nézd ezt a szart! Itt már járt valaki.
Mi a franc legyen? Mit robbantsak fel?
- Ki volt ez?” - „Nem tudom. Nézem.”
„Azt mondja, a britek.”
Igen!
Ezt neked, Nagy-Britannia!
#SohasemFelejtünk.
Ezek az ufós filmek…
Imádtam őket, de paráztam rajtuk.
Mert ha rosszul alakultak a dolgok, jöttek az ufók,
elfoglalták a Földet.
Mázlival nyertünk, mert ez csak film, de a való életben a franc tudja.
Nem lesz jó. Semmi esélyünk.
Ha támadnak az ufók, nincs semmi remény.
Vagyis eddig nem volt semmi remény.
Most már van.
A neve pedig:
Donald J. Trump.
Bárki legyen is az.
Nem örülök neki, de nincs más megoldás.
Bizony.
Ha elkezdődik az invázió,
tudjuk, mi fog történni.
Jön egy gigantikus anyahajó,
és berepül a Föld légkörébe.
Egy hombár dög, ami eltakarja a napot.
Az alján egy óriás hangszóró, ami küldi a zenét.
Megadja a hangulatot.
Belül egy ufó veri az orgonát.
„Ettől eldobják az agyukat, tesó!”
„Igen!”
Leparkolják a hajót, és küldenek egy felderítőt a rossz hírekkel.
Így landolnak.
Előjön valaki: „Vigyetek a vezetőtökhöz!”
Találkozik a vezetővel, megöli, és ennyi volt.
Általában a legidegesítőbb űrlény kapja a melót.
Aki meg van róla győződve, hogy joga van beszélni a vezetővel.
Egy űrhajón általában az űr-Karent választják.
Azt mondják, „Jól van…”
Megdumálják, mi legyen.
„Kit küldjünk erre a bolygóra?”
„Legyen Karen, ő a legalkalmasabb.”
„Karen, te mész.”
„Bakker, miért mindig én? Úgy utálom!
Mindig én megyek. Hihetetlen! Beszélni akarok az üzletvezetővel!”
„Tökéletes!”
Leküldik az űrlényt,
átadja a rossz hírt.
Trumppal van esélyünk, de gyorsan kell cselekedni.
Amint bejelentik, hogy itt vannak,
a NASA közli, hogy elérték a Földet,
és össze kell fognia a bolygónak.
Annyi a feladat, hogy megtesszük Donald Trumpot
a bolygó királyának.
Látom, páran meglepődtek, de ő nem fog kérdezősködni.
Oké? Elmegyünk a Fehér Házba.
„Mr. Trump, mától ön a Föld királya!”
Mire ő, „Tudtam!”
Kap egy Burger King-koronát,
mi kint várjuk az idegeneket.
Landolnak, kiszállnak.
Jön a szöveg: „Vigyenek az uralkodóhoz!”
Mi meg, „Üdvözöljük a Földön! Jöjjön, bemutatjuk az uralkodónak.”
„Igyekezzünk!” „Persze, már megyünk is.”
Amúgy hogy van? Ozempicet szúr? Remek formában van!
Várja a vezetőnk.”
Odaérünk a Fehér Házhoz.
Azt mondjuk, „Trump király!
Ő az űrlény.
Űrlény, ő Trump király.”
„Maga ennek a bolygónak az uralkodója?”
Mire ő: „Bizony ám!
Én vagyok ennek a bolygónak az ura.
Ez a Föld, vagy ahogy én hívom,
a Nagy Kék,
A gyönyörű, gyönyörű Kék, ami ott lebeg az űrben.
Ott fent, és csak pörög és pörög.
Méghozzá nagyon gyorsan.
Állítólag pörög, nekem nem tűnt fel.
Sosem éreztem, de azt mondják, pörög.
Csak pörgünk, iszonyú gyorsan pörgünk.
Ott fent, az űrben.
És van egy gyönyörű tengelyünk a bolygó közepén.
Egy nagy, gyönyörű tengely.
Ilyet már nem gyártanak manapság.
De nem ám!
Van egy tengelyünk, ami ferde. Ferde, tudjátok? Ferde.
Ha rajtam múlna, rég kiegyenesítettem volna.
Már rég.
De nem baj.
Kösz, Obama!
És ott lebeg az űrben. Ez a gyönyörű bolygó, gyönyörű kékség,
Van egy holdacskánk is. Látták már? Gyönyörű hold.
Gyönyörű hold, mint egy bimbó a cicin.
Úgy néz ki. Egy cici, ami lebeg az űrben.
Mindig mondom, hogy lehetne kettő. Két cici jobb, mint egy.
De az egy jobb, mint a semmi.
Mondhatom, hogy cici? Mindegy, már kimondtam.
Én vagyok a bolygó ura.
Mit akarnak? Mit szeretnének? Mit tehetek önökért?¨
Erre ők: „Elnézést, nem tudtuk, hogy már elfoglaltuk.”
És így élnénk túl.
Nem lepődnénk meg, hogy földönkívüli.
Szerintem megkönnyebbülnénk.
Azt mondanánk: „Úristen, így már világos!”
Ha jönne két földönkívüli, akik úgy néznek ki, mint ő.
Egy űrlényapu és egy űrlényanyu.
És azt mondanák:
„Segítsetek! Itt hagytuk a fiunkat sok-sok évvel ezelőtt.”
„Hol a kicsikénk?”
Mi meg: „Gyertek!
Vigyétek a kicsikét!”
Ja. Tuti más bolygóról jött.
Most ugyebár
történelmi időket élünk.
Gondolkoztatok már ezen?
Mindannyian történelmi időket élünk át.
És most nem arra gondolok, hogy telnek az évek.
Mert van az unalmas történelem, „És itt telepedtek le…”
Uncsi! Hagyjuk is!
A rendes történelem. A húzós cuccokkal.
Amikor olvasod, és azt mondod: „Ja, ez mi volt már?”
Hát ez most az.
Benne vagyunk.
Ebből elég rosszul fogok kijönni.
Mert mindent felvesznek, ami a Fehér Házban elhangzik.
Megőrzik az utókornak.
Szóval majd 300 év múlva lesznek tudósok,
akik a Fehér Házat tanulmányozzák, és azt mondják:
„Milyen volt az élet 300 éve?”
„Azt nem tudom, de a Grammy házigazdája rémes volt.
Igen.
A jelek szerint egy óriási lúzer.”
És egy nyuszi lépett fel a Super Bowlon. Rettenetes!
Egyszerűen borzasztó! Micsoda idők!”
Történelmi időkben élni azért is fura,
mert semmi sem egyértelmű, amikor épp benne élsz.
Amikor olvasunk vagy tanulunk a történelemről,
olyan érzésünk lehet, mintha minden elkerülhetetlen lett volna.
Amikor olvasod,
úgy érzed, minden szükségszerű volt,
mert így történt meg.
Ha azt kérdezném, a nácik mindenképp veszítenének-e,
mindenki bólogatna, hogy persze.
Pedig akik akkoriban harcoltak, azt hitték, hogy a nácik fognak győzni.
Volt idő, amikor úgy tűnt, hogy nekik áll a zászló.
A történelmet belülről egész máshogy érzékeled.
Például ha Washingtonban járok,
ellátogatok az Afroamerikai Történelem és Kultúra Nemzeti Múzeumába.
És…
Aki még nem volt, annak mondom:
az egyik legmegrázóbb élmény, amiben valaha részed lesz.
Több szempontból is különbözik a többi múzeumtól, ahol eddig jártam.
Tudjátok?
Egyfelől igyekszik minél átfogóbb képet adni
a feketék amerikai történetéről,
ami a történelem része, csak keveset beszélnek róla.
Más múzeumokkal szemben
nem te választasz, milyen élményben lesz részed.
Máshol belépsz a múzeumba,
„Mi érdekel? A dinók vagy világűr? Válassz!”
Itt kézen fognak, és végigvezetnek a történelmen.
Szóval amikor belépsz,
az amerikai feketék történetének elejéről indulsz,
és eljutsz a jelen napjainkig, oké?
Szó szerint lemész a föld alá, elindulsz a rabszolgaságtól…
Spoiler alert!
Mész, mész előre az időben, míg el nem érsz a végéig,
ahol ott vár Oprah.
Ez a múzeum tényleg…
arra késztet, hogy szembenézz önmagaddal.
A legutóbbi utamon ott jártam, és…
Az első állomáson jártam,
ami lent van a föld alatt, és a rabszolgaságról mesél,
a tengerentúli rabszolga-kereskedelemről, a földalatti vasútról.
Érzelmileg is egy igazi utazás.
Fájdalom. Elnyomás.
Aztán eljutsz odáig, ahol látod,
ahogy az emberek fellázadnak, és harcolnak azért, amiben hisznek.
És miközben teljesen beszippant, mindenki másképp éli meg az élményt.
Volt mellettem két srác,
úgy 14 évesek lehettek,
és hallgattam, miről beszélgetnek.
Az egyik odafordul a társához:
„Tes! Te mit csináltál volna akkor? Rabszolga lettél volna?”
„Hogy mi van?
Hát velem jól beszopták volna, tesó.
Lezúztam volna őket. Én rabszolga? Na takarodj!”
„Csak a szád jár!”
„Nem, kajak! Lezúztam volna őket!”
Nevettek, bevonódtak.
Ez vagy a fiatalok teljes fogalmatlansága, ami nélkül nincs forradalom,
vagy tényleg ilyenek lennének, de nem ez a lényeg.
Azt bírtam bennük, hogy feltették a kérdéseket.
Mit teszel, ha szólít a történelem?
Őket látva magamnak is feltettem ezt a kérdést, és…
valószínűleg dolgoznom kell az önértékelésemen, mert…
semmi hősies nem jutott eszembe.
Ha megkérded: „Trevor! Mit tettél volna rabszolgaként?”
„Hát, baromi keményen melóztam volna,
aztán meglátjuk, mit dob a gép.”
Nem lettem volna hős. Nem olyan alkat vagyok.
Ámulok az ilyen embereken:
„Ha ott lettem volna, amikor kirabolják a boltot, én tutira…”
Belőlem ez hiányzik.
Kint lennék a földeken, adnék a melónak,
tenném a dolgom.
Jönne a csávó a lovon: „Rendesen szedd azt a gyapotot!”
Én meg: „Igen, gazdám. Szedem én, látja.
Nézze, hogy szedem!”
Ahogy elmegy, szidom, mint a bokrot.
Szétoltottam volna.
„Az az idióta…”
„Visszajött? Nem.”
De nem hinném, hogy hős lettem volna.
Megjelent volna egy igazi hős, mondjuk Harriet Tubman.
Azt mondja, „Pszt! Hé, Trev!”
Én meg:
„Nahát, szia, Harriet!
Hogy vagy?”
„Szarul vagyok.”
„Jaj, ne! Mi a baj?”
„A rabszolgaság a baj! Hogyhogy mi a baj?
Hülye vagy, fiam?”
„Persze, tudhattam volna.
Amúgy mi újság, Harriet?”
„Csak szólni akartam,
hogy ma este lelépünk.”
„Ki lép le?”
„Mindannyian, Trevor.
Elhúzzuk a csíkot.
De el ám!”
„Harriet, az a lovas fickó azt mondta, nem mehetünk sehová.
Nem igazán örül, ha elmászkálunk.
Szeparációs szorongása lehet, vagy mi. Terápiára kéne mennie.”
„Leszarom, mit mondott.
Lelépünk innen.
Hát te? Maradsz?”
„Aha, szerintem maradok.
Meglátom, mi lesz.” „Meglátod?
Miket beszélsz? Te nem jössz?”
„Nem, nem megyek.”
„Ezt nem hiszem el!
Ezek a világos bőrűek mind egyformák.”
„Hogy mi?” „Bizony.”
„Berezeltél, mi?
Te beszari pöcs!”
„Beszari vagyok, így igaz.
Beszari pöcs vagyok.”
„Ez eszem megáll, te kis beszari pöcs!
Majdnem olyan rossz vagy, mint Jimmy Kimmel.”
Bocsi! Néha csak magamat szórakoztatom.
Jaj, nekem!
Mindenki feltette magának a kérdést.
Mindenki.
Az egyik legérdekesebb élményem
egy fehérekből álló csoporthoz fűződik.
Ott álltak, nem messze tőlem.
És…
rendkívül liberális fehéreket kell elképzelni.
Nagyon liberálisak.
Nagyon-nagyon liberális fehérek.
Jobban átélték az egészet, mint a feketék. Valami…
Hogy lássátok, mennyire, volt egy olyan szitu…
Néhány fekete arc ott sétálgatott a kiállításon…
Feketék is mászkáltak, fehérek is mászkáltak,
mert mindenki bejöhetett. Szóval…
A feketék is átélték a fekete sorsot, mint egy hús-vér ember.
Néhányan sírtak, aztán beszélgettek a barátaikkal,
dumáltak, sztorizgattak, nevettek, stb.
Az egyikük felnevetett beszélgetés közben:
„Haha, igen.”
Mire a fent említett csoportból egy fehér nő, a vezető,
odafordult a nevetésre.
„Haha!” Ő meg: „Pszt!”
Ennyire liberálisak voltak.
Azt hittem, ezt már nem lehet fokozni,
de elkezdett nézni egy fényképet,
egy régi képet, még a fényképezés hőskorából.
A képet egy fehér férfiről készítették egy ültetvényen.
Ott állt a földeken, és mosolygott.
Így mosolygott.
Ott áll a nő, nézi a képet, aztán megszólal:
„Ha én…
Ha ott lettem volna,
amikor ez történt,
esküszöm, ha ott lettem volna ezekben az időkben,
én nem mosolyogtam volna!”
Ismeritek, amikor egy mondat tök váratlan befejezést kap?
Mert ez… Azt hittem, azt mondja,
„Ha ott lettem volna, harcolok, felszabadítom őket…”
Nem. Ő inkább:
„Tartottam volna rabszolgákat, de nem élveztem volna.”
És zokog, „Úgy sajnálom, hogy ezt művelik veletek!
Sajnálom! A kanapé mögül is seperj ki!
De tényleg sajnálom. Jaj, nem bírom!”
Nem volt semmi.
Egy órát töltöttem ezen a részen.
Úgy megérintett ez a kérdés, amit magamnak is feltettem,
hogy mit tennék, ha szólít a történelem, hogy…
ráírtam az egyik legjobb barátomra, David Meyerre.
Igazából ő volt az első amerikai barátom.
Véletlenül keveredett Dél-Afrikába 20 éve,
valami iskolai projekt kapcsán.
Megismerkedtünk, összebarátkoztunk,
és ő vett rá, hogy próbáljak szerencsét Amerikában.
A többi történelem. Azóta barátok vagyunk.
És hát ja, szép történet.
Az életünk nem is különbözhetne jobban.
Ő egy kétméteres, langaléta fehér csávó Észak-Karolinából.
Egy iszonyú kedves, őszinte srác.
És emiatt imádom húzni az agyát.
És amikor kijöttem a kiállításról, ráírtam.
„Csá, Dave! Kérnék tőled egy szívességet.”
Ő meg visszaírt: „Csá, haver! Mizu?”
Azt írtam:
„Ha visszatér a rabszolgaság,
megígéred, hogy lehetek a rabszolgád,
és jól bánsz velem?”
Erre azt írta vissza: „Haver! Mi van?”
„Megígéred, hogy lehetek a rabszolgád, és jól bánsz velem?”
„Te meg miről beszélsz?”
Mondom: „Igen vagy nem?”
Utána láttam a kis pöttyöket, hogy nagyban gépel,
és csak írt,
csak írt, csak írt,
és írt,
írt,
írt és írt.
Aztán felhívott.
Kérdezem, mi van. Erre ő: „Te miről beszélsz?
Mi ez az egész? Milyen rabszolgaság?”
„Csak érdekelt, Dave.
Ha visszatér a rabszolgaság,
lehetek a rabszolgád, és jól bánsz velem?”
Mire ő: „Nem! Milyen rabszolgaság?
Nem tér vissza a rabszolgaság.”
„A Szellemirtókról is ezt mondták. Csak válaszolj!
Lehet vagy nem lehetek…”
„Nem, haver! Nem!
Sosem leszel a rabszolgám.
Amúgy sem tartanék rabszolgákat, rabszolgasorsba vetett embereket.
Nem tartanék semmilyen szolgát. Szerintem ez nem helyes!”
„Hagyd ezt az álszent dumát, Dave!
Lehetek-e a rabszolgád, vagy sem?”
„Nem! Ki van zárva.”
„Á, jól van, értem.
Szóval hagynád, hogy más rabszolgája legyek, mi?
Akkor majd elkapnak, összevissza korbácsolnak,
elszabadulok az utcán, mint Django, mi?
Azért vernek szét, mert a best spanom nem élt a fehér kiváltságával,
hogy a rabszolgájává tegyen, és kirántson a szarból.
Kint szedem a gyapotot, pedig együtt PS-ezhetnénk a kecóban!
Tolhatnánk a Call of Dutyt, mint a régi szép időkben,
de nem, mert a woke pofádnak jobb, ha más fehérek korbácsolnak rommá.”
„Nem, tesó!” „Rabszolgává tennél?” „Dehogy!”
„Meg akarsz korbácsoltatni?” „Nem! Jó, oké! Oké, haver! Legyen!
Ha úgy alakul, lehetsz a rabszolgám, és jól fogok bánni veled.”
„Aha! Szóval tartanál rabszolgákat!”
Mondom, „Jó, most leteszem.” Ő meg, „Ne!”
Azóta sem bocsátott meg.
Mit teszel, ha szólít a történelem?
Elméletben sokkal könnyebb dönteni.
Ahogy haladunk előre a kiállításon,
jön az újjáépítés kora,
a Jim Crow,
eljutunk a polgárjogi mozgalomig.
És…
egyébként is lenyűgöző, de mivel 60 éve hangzott el
a „Van egy álmom”-beszéd,
kibővítették azt a részt, ami Martin Luther King életét mutatja be.
Láthatjuk az írásait,
a gondolatait, a naplóját,
a magánlevelezését, a nyílt leveleit,
a levelezését a barátaival, az interjúit, amit akartok.
Olyan részletesen ismerhetjük meg az életét,
amit kevesen mondhatnak el magukról.
És…
Nem beszélnék mások nevében, de amikor Martin Luther Kingről tanultunk,
az életének egy steril, kétdimenziós verzióját ismertük meg.
Értitek?
Egyszerűnek és elkerülhetetlennek tűnt.
Nagyjából így tanítják:
„Volt egy MLK nevű férfi.
Nem tetszett neki a rendszer, így átvonult egy hídon,
volt egy álma és boldogan élt, amíg meg nem halt.
Boldog MLK-napot! Féláron kapható a matrac!”
De…
de megnézed az életét, nem ezt látod.
Amikor az emberek boldog MLK-napot kívángatnak egymásnak,
az egész olyan, mint egy Disney-film.
Mint egy Disney-film cselekménye.
Valahogy így. „Idény nyáron!
Egy férfi, egy álom, ami megváltoztatta a világot.
»Van egy álmom!«
Timothée Chalamet Martin Luther King szerepében.
Csak a Disney Pluson!”
Ilyen érzés.
De amikor így kibontva látod az életét,
a napjainak minden apró kis részletét.
Amit ő és a közvetlen környezete átéltek.
Vagy 29-szer tartóztatták le
körülbelül négy év alatt.
Koholt vádak alapján.
Volt, hogy magánzárkába dugták,
nem adtak neki enni, nem telefonálhatott.
Volt, hogy megverték, volt, hogy…
Részleteiben látjuk ennek az embernek az életét.
Több városból elüldözték.
Rászállt a szövetségi kormány.
Maga, J. Edgar Hoover, az FBI vezetője
Amerika legveszélyesebb emberének nevezte Martin Luther Kinget.
Az FBI pedig összehangolt kampányt indított, hogy tönkretegye.
Szét akarták zilálni a baráti és munkakapcsolatait.
És a leggonoszabb, amit tettek, hogy lehallgatták,
és kiderítették, hogy viszonya van.
Aztán tájékoztatták a feleségét, Coretta Scott Kinget,
azt remélve, hogy ezzel tönkreteszik a házasságát,
és a mozgalmat is.
Igen.
Az FBI megpróbálta
szaftos pletykákkal kinyírni Martin Luther Kinget.
Ez merőben új megvilágításba helyezi az FBI-t.
Nem?Olyan komolyan vesszük őket.
De már átlátunk rajtuk.
Ott ülnek a J. Edgar Hoover-épületben egy reggel.
„Mivel foglalkozik, Kowalski?” „Drogügyekkel, uram!”
„És maga?”
„Én bűnügyekkel. Főleg pénzügyi visszaélésekkel.”
„Hát maga?” „Dráma!”
Minden ott van, ami MLK-vel történt, minden.
Belülről, az írásain keresztül, és kívülről, mások szemén keresztül.
Az egyik részleg egy négyéves időszakot mutat be,
mely során Dr. King a fekete társaival beült különböző éttermekbe,
ahol szegregálták a feketéket, és nem szolgálták ki őket.
Bementek az étterembe, leültek, szépen kiöltözve,
de nem szolgálták ki őket.
Kidobták őket, szidalmazták őket, leköpték őket.
Sokszor verést is kaptak. Agyrázkódással, vérző sebekkel távoztak.
Otthon megmosakodtak, és folytatták.
Hazamentek, megmosakodtak, folytatták.
Ma persze azt mondjuk, jól tették. Lám, meglett az eredménye.
Igen, de az életét látva ez messze nem tűnik egyértelműnek.
Nem volt rá garancia, hogy sikerrel járnak.
Az égvilágon semmi jele nem volt.
És mégis kitartottak.
Ahogy olvastam az életéről és a munkásságáról, azon gondolkoztam,
volt-e olyan pillanat, hogy megbánta.
Volt olyan pillanat, amikor megbánta, hogy belevágott ebbe az egészbe?
Például amikor először kóstolta a fehérek kajáját?
Mert addig az egész elméleti kérdés volt.
Nem szolgáltak ki feketéket,
csak álmodtak róla, hogy egyszer ilyen helyeken fognak enni.
De sosem próbálták.
Leültek a pulthoz, jön a tulaj: „A rohadt életbe már!
Meg ne lássam itt a fajtádat! Kifelé, fiacskám!”
„De testvér, van egy álmom!
Van egy álmom, hogy egy nap, a bőrszínétől függetlenül
bárki leülhet ide,
fivéreink és nővéreink, feketék és fehérek,
és Amerika megtartja ígéretét, miszerint mindenki egyenlőnek született.
Van egy álmom…”
„Jaj, kussolj már!
Nyertél. Átírták a törvényt, nézd a tévét!
Tessék, egyél!”
„Köszönöm szépen!”
„Tyű, bazmeg!”
„Ezennel van egy új álmom.”
„Az az álmom, hogy a fehérek egy napon
felfedezik a fűszereket.”
„Van egy álmom, hogy a feketeborsot nem hívják többé fűszernek.”
„Van egy álmom, hogy együtt összefogunk,
és legyőzzük a fehér sátánt,
a majonézt.”
Képzeljétek el, milyen kínos lehetett!
Az első útjuk haza az étteremből.
Martin és a haverok battyognak a parkoló felé.
Síri csend.
„Ezért a szarért, Martin?”
„Sajnálom, srácok. Nem tudtam!”
„A francba, Martin! Ezért rúgattuk szét a seggünket?
Kóstoltad a kaját?”
Azt hittem, finom, azért nem engedik, hogy bemenjünk, sajnálom!
Bocs, srácok. Benéztem.”
„Baszki, Martin! Ez szarabb, mint a depresszió!
Ezért a szarért harcoltunk?”
Úgy sajnálom, testvérek! Jóvá teszem.
Mindenki a vendégem a Popeyesban.”
Mit teszel,
ha szólít a történelem?
Köszönöm!
Tudjátok,
az élet egyik nagy rejtélye,
hogy attól, hogy nagy dolgok történnek,
az élet apró dolgai is számítanak.
Attól, hogy nagy dolgok történnek, az élet apró dolgai is számítanak.
Tudjátok?
Ez az élet egyik nagy rejtélye.
Mennyire figyelsz a nagy képre,
és közben mennyire foglalkozol az apróságokkal?
Mondok egy eklatáns példát.
Tanúja voltam egy online beszélgetésnek.
Valaki kirakta:
„Megvan a diploma, nagyon örülök, tiszta jeles,
buli nálam, mindenki a vendégem.”
Nyilván poén. Ez az internet, nincs mindenki meghívva.
Érkeztek a reakciók, és valaki beírta kommentbe:
„Komolyan? Bulit tartani ilyen időkben?
Nézz már körül! Vedd a lapot! Tényleg most kell ünnepelni?
Ez most nem a bulizás ideje!”
Parázs vita kerekedett belőle.
És megmondom őszintén, mind a két oldalt megértem.
Együtt tudok érezni velük. Egyikük azt mondja:
Hogy tudsz ilyenkor ünnepelni,
amikor az eddigi világ a szemünk láttára omlik össze?
Hogy vagy képes örvendezni,
amikor úgy tűnik, a teljes intézmény- és normarendszer,
amelyre a társadalmunk épült, éppen darabokra hullik?
A közbizalom semmivé válik. Hogy lehet ilyenkor bulizni?”
A másik viszont azzal jön: „Hogyne buliznék?
Egész életemben azért dolgoztam, hogy eljussak idáig.
Legyőztem egy csomó akadályt, és végre sikerült.
Úgyhogy szeretném kiélvezni ezt a pillanatot.”
Mindkettőnek igaza van, nem?
Mindkettőnek igaza van.
Minden kórházban van olyan osztály, ahol most született valaki,
és egy másik, ahol most halt meg valaki.
Örvendeznek egy új élet kezdetének.
Gyászolják az elhunyt szerettüket.
Egyik sem kevésbé jogos.
De akkor melyikre koncentráljunk?
Egészen váratlan helyről kaptam választ erre a kérdésre.
Olvastam egy könyvet.
Katonák beszámolói voltak benne, akik az első világháborúban szolgáltak.
Háborús veteránok visszaemlékezései.
A könyv az ő történeteiket mutatja be.
Sokan beszélnek a lövészárokharcról,
ami a háborúk történetének legborzasztóbb találmánya.
Hosszú éveken át tartott.
A katonák folyamatosan cserélődtek.
Úgy kezdtek minden napot, hogy talán az utolsó.
De ebben a borzasztó reménytelenségben van valami közös,
amiről minden egyes katona beszámol.
A lövészárokban találtak valamit, amiben örömüket lelték.
Volt olyan, hogy kártyapartit rendeztek.
Játszottak.
Elindították a saját szatirikus lapjukat.
Viccelődtek a parancsnokaikon,
a háború eseményein és egymáson.
Az egyik legvadabb dolog, amit olvastam,
hogy egy nap egy tehén tévedt be a csatatérre.
A senki földjére.
Pont az antant és a központi hatalmak csapatai közé.
És mind a két oldal szemet vetett a tehénre.
Átkiabáltak a németeknek.
„Miénk a tehén!” Erre a németek: „A miénk a tehén!”
„Döntsük el egy játékkal!
Érméket fogunk feldobálni, és megpróbáljuk eltalálni.
És akinek sikerül, azé lesz a tehén.”
Az angol katonák találták el az érmét.
A németek azt mondták:
„Jó, legyen a tiétek a tehén,
de az érméket kérjük vissza.”
Egy angol katona kiment értük, rettegve, hogy megölik.
Összeszedte, odaadta a németeknek, és spurizott vissza.
A többiek meg: „Jó móka volt!”
Csomó ilyen sztori van.
Volt olyan, hogy a katonák énekeltek egymásnak.
Esténként, csak úgy.
Az ellenséges vonalon túl lévő katonáknak énekeltek.
A másik oldalról meg feleltek rá.
Képzeljétek el! Ott vagy az árokban.
Üszkösödik a lábad, mindenki hullafáradt, fél.
És egyszer csak azt hallod…
A lövészárokban is megtalálták az örömöt.
És megérintett, hogy nem felejtették el, miért harcolnak.
Az életükért harcoltak. Nem azért, hogy harcoljanak.
Ha elfelejted, miért harcolsz, nincs értelme harcolni.
Az örömért harcolsz. Hogy megtaláld önmagad.
A kalandokért harcolsz, a nevetésért.
Nem a harc kedvéért harcolsz.
Azért harcolsz, hogy élj.
Attól, hogy nagy dolgok történnek,
az élet apró dolgai is számítanak.
A pszichológusom szerint nem állok készen egy kapcsolatra.
Bizony.
Egy alkalommal azt mondta:
„Trevor, ez azért van, mert nem áll készen egy kapcsolatra.”
Mondom, „Aha, gondolom, a Grammy-gála sem tetszett.”
Ezt az alkalom végén mondta.
Ezt be kéne tiltani.
A pszichológus ledobja a bombát az alkalom végén,
aztán várhatsz.
„És az apja ezért nem szerette soha.”
Te meg, „Mi?”
„Lejárt az időnk. Viszontlátásra!” „Ne!”
Ne, következő videó! Nem akarok várni egy hetet!
Én netflixes terápiát akarok, nem HBO-sat!”
Két hét múlva belevágtam a közepébe:
„Hol tartottunk? Nyomjuk!
Ugorjuk át az összefoglalót! Menjen!”
„Tudja, Trevor, gondolkodtam a kapcsolati gondjain, amiről beszéltünk.”
Arról beszéltünk, miért futnak zátonyra a hosszú távú kapcsolataim.
Megpróbáltuk együtt feltárni az okát, és azt mondta, nem állok erre készen.
Szépen ki is fejtette. „Ennek több oka is van.
„Túl sokat dolgozik.
Tudom, hogy imádja a munkáját, de nincs egyensúly az életében.
Amellett túl sokat utazik,
és egy stabil kapcsolatnál elengedhetetlen a fizikai közelség.
De megmondom őszintén,
ezzel csak a felszínt kapargatjuk.
Ott van a kutya elásva, és valójában az a fő gond,
fejtegette a pszichológusom,
hogy képtelen vagyok…
arra,
hogy magamban tartsam, amire gondolok.
És elmagyarázta,
hogy a tartós és boldog párkapcsolat egyik alappillére
hogy tudjam, mikor hallgassak,
és mikor szólaljak meg.
Hát igen.
Mondom, ez nincs így, jól kommunikálok.
„Nem, Trevor. Gyakran megesik,
hogy eszébe jut valami, és rögtön kimondja.
Eszébe jut, és már mondja is.”
Mire Trump: „Adj neki, kisanyám!”
Mondom: „Nem tudom. Szerintem ez nem probléma.”
„De, jegyzeteltem. Pillanat, fel van írva.”
Elővette a jegyzeteit, „Nézzünk pár példát!”
És volt egy példa, amiben teljesen, igen…
Igaza volt.
Az egyik exemmel történt.
Itt keletkezett a repedés, ami a kapcsolatunk végéhez vezetett.
Nem az a pillanat volt a vég, de itt történt egy nagy törés.
Lefekvéshez készülődtünk.
Átlagos este volt.
Fogat mostunk, bebújtunk a takaró alá.
És lámpaoltás előtt beszélgetni kezdtünk.
Egymásra hangolódtunk.
Van az úgy, amikor a szerelmetekkel
egészen belevesztek a beszélgetésbe, soha el nem mondott sztorik,
bensőséges érzelmek, nevetés.
És még jobban egymásba estek.
Ott feküdtünk a párnákon, néztük egymást,
ő így bámult rám.
Egyszer csak megszólal:
„Figyu!
Kérdezhetek valamit?”
Mondom, ja.
„Hát persze.”
Erre ő:
„Ha egyetlen dolgot megváltoztathatnál rajtam,
mi lenne az?”
Azóta már tudom…
hogy erre a kérdésre egyetlen helyes válasz létezik.
Igen, egyetlen helyes válasz.
Bármilyen különleges is a kapcsolatotok,
ha meg akarod nyerni ezt a vetélkedőt,
a helyes válasz…
Amikor a nő azt kérdezi tőled,
ha egy dolgot megváltoztathatnál rajta, mi lenne az,
a helyes válasz
a „semmit”.
Igen. Bárcsak ott lettetek volna velem!
Igen.
A helyes válasz a „semmit”.
„Semmit, kicsim.
Semmit sem változtatnék meg rajtad,
mert úgy, ahogy vagy, tökéletes vagy számomra.
Ha változtatnék… Lehetek őszinte?
Magamon változtatnék.
Magamon változtatnék,
hogy még jobban be tudjam fogadni a tőled kapott, tiszta szeretetet.
Csak ezen változtatnék.”
Ez a kifejtős válasz, ha esetleg használnátok.
Igen.
Én nem ezt válaszoltam.
Nem. Azt mondtam, ami eszembe jutott.
Rám nézett, és azt mondta:
„Ha egyetlen dolgot megváltoztathatnál rajtam,
mi lenne az?”
Én meg: „Hű, egyetlen dolgot?
Csak egyet…
Egy dolgot…
Hű, ez nehéz. Egy dolgot…
Csak egyet?
Hű, basszus, oké! Lássuk csak!
Mi az az egy, amit megváltoztatnék?
Mit is?
Oké. Asszem, megvan.
Ha csak egy dolgot változtathatnék meg benned,
akkor változtatnék a kommunikációdon
szex közben.”
Ő meg: „Mi van?”
Igen. Utána elszabadult a pokol.
Tudom, hogy hibáztam, ne ítéljetek el!
Hibáztam, és dolgozom ezen.
Elmondom, mi járt a fejemben, oké?
Az történt az nap este…
Először is, azt hittem, hogy ez egy valódi kérdés.
Másodszor pedig,
megpróbáltam szavakba önteni egy érzést.
Ami sokszor tanácstalanság, néha frusztráció formájában jött elő,
az intim együttléteink során.
Képzeljetek el egy intim helyzetet, ő pedig…
Nem akarok közönséges lenni.
Szóval azt mondta, „Mindjárt elmegyek.” Oké?
Ami egyébként a legszebb dolog, amit egy férfinak mondhatnak.
Nincs mondat a világon, aminek egy férfi jobban örülne.
Ha ezt kimondjátok, elértük a férfiasság csúcsát.
Megérkeztünk. Révbe értünk.
Kimondjátok, mi meg, „Én lenni Tarzan.”
Ennyi.
Ez olyan erővel bír, hölgyeim,
hogy a férfiasságunk egy olyan szintjét érjük el,
amiről azt sem tudtuk, hogy létezik.
Ez a mondat óriási erőt ad.
Bármire képesek vagyunk, a fáradtságunk hirtelen elillan.
Elfelejtjük azt a görcsöt.
És igazából bármit.
Néha levegőt sem kapunk.
Nem kapunk levegőt.
Van, hogy eldugul az orrunk, és…
És ilyenkor csak küzdünk minden egyes levegővételért.
Tesszük a dolgunkat,
és amikor kifogyunk a szuszból, akkor, mint egy bálna,
kiugrunk,
majd újra elmerülünk a gyönyörötök tengerében.
És ez tök oké.
Minden férfi kikísérletezi a saját ritmusát.
De értsétek meg, lányok, küzdünk minden levegővételért.
És ha azt mondjátok, hogy „mindjárt elmegyek”,
akkor úgy érezzük: „Ez nem a levegővétel ideje!”
„Ez az elhívásom.
Csak egyetlen levegőm van, és bölcsen fogom használni.”
Úgyhogy visszatartjuk, dolgozunk tovább,
és tovább, és tovább,
egészen addig, amíg oda nem értek.
Csák hát akkor még nem tudtam, hogy amikor az exem azt mondja,
hogy mindjárt elmegy,
valójában arra gondol,
„Ez, ahogy most ügyködsz, határozottan kellemes,
és szeretném, ha folytatnád.
Kérlek, folytasd pontosan így, ahogy most csinálod,
ugyanolyan ritmusban, lehetőleg hasonló intenzitással.
Ne izgasd fel magad azon, amit mondtam!
Ne variálj!
Csak csináld pontosan azt, amit most csinálsz,
mert jó úton jársz.
Menni fog, bajnok! Csak így tovább!
Eddig összevissza kapkodtál, de ez jó lesz.
Ha így folytatod, jó esély van rá,
hogy sikerül eljutnom a csúcsra.
Szóval így tovább, haver! Menni fog!
Hiszek benned.
Jó irányba mész.”
Hát erre gondolt.
De ez így nagyon nem tiszta.
Félrevezető, mert mégiscsak azt mondjátok,
hogy mindjárt elmentek.
Most már értem, hogy amikor a nők ezt mondják,
az olyan, mintha a buszmegállóban azt hallanád, hogy mindjárt jön a busz.
Ugye?
Azt jelenti, a megfelelő helyen vagy, hogy egy busz keresztezze az utadat.
Ez az a pont, ahol a busz megáll.
De hogy mikor! Az a lényeg.
És ez okozza a félreértést.
Mert a férfiak ezt elég konkrétan értik.
A nők számára elméleti eshetőség. „Mindjárt elmegyek.”
Ez csak annyit jelent, hogy jó irányba haladunk.
Az „elmenetel” történhet három perc múlva,
de lehet, hogy csak tizenöt perc múlva,
vagy a következő párkapcsolatában.
Senki sem tudja.
De értsétek meg, közben nem veszünk levegőt!
Visszatartjuk a lélegzetünket. Az utolsókat rúgjuk.
Levegő nélkül nincs élet.
Talán ezért halnak a férfiak tíz évvel korábban.
Az elmaradt levegővételek, amíg várjuk, hogy megtörténjen, de hiába.
Nem mintha baj lenne, csak nem tudjuk.
Jobban ragaszkodunk a szavak konkrét jelentéséhez.
Egyszerűek vagyunk. Nevén nevezzük a dolgokat.
Mint egy kutya. „Hol a labda? Ott a labda.”
Amikor azt mondjuk, mindjárt elmegyünk,
akkor az elmenés már úton van.
A pillanat elkerülhetetlenül közeleg. Így értem.
Ha egy férfi „mindjárt elmegy”,
akkor az most van.
Nem máskor.
Nincs reklámszünet, nincs pihenő.
Az elmenés e pillanatban kezdetét vette.
Pislogni sincs időd.
Ha lelépsz az úttestre, elüt a busz. Megjött a busz.
Ebben a pillanatban.
Azt kérded, hol a busz. Ott a busz. Ott.
Ha azt mondjuk, „mindjárt elmegyek”, akkor ez van.
Lehet, hogy már meg is történt, megmondom őszintén.
Már túl vagyunk rajta, ez az igazság.
Bármennyire is küzdöttünk, így alakult.
Magunkra árulkodunk, mint egy gyerek.
Csak elrontjuk a múlt időt.
„Anya, mindjárt eltörök valamit a konyhában.”
Már eltörtük!
Ezért a legrosszabb, amit ilyenkor mondhattok, hogy „Még ne!”
Már nincs miről beszélni!
Megtörtént!
Egy rövidke mondat, ami szétzúzza a férfiasságunkat.
„Még ne!”
Ha megszakadunk, akkor is hiába! Ennek már lőttek!
Mindennek vége! Ennyi!
Azt mondjuk, „Mindegy, ez lesz.” „Hogy érted?”
„Akkor is ez lesz.” „Hihetetlen, hogy nem tudsz várni!”
„Férfi vagyok. Azt csinálok, amit akarok. Nem te mondod meg, mikor!”
„Nem is érdekel, én mit akarok?” „Nem érdekel…”
Hát ezért vagyok szingli.
Washington, fantasztikusak vagytok!
Kösz, hogy eljöttetek!
Köszönöm szépen!
Szép estét mindenkinek!
Jó éjszakát!
A feliratot fordította: Tóth Márton